Шлях до пекла, вимощений добрими намірами
28 серпня 1991 року — через чотири дні після ухвалення Верховною Радою Акту проголошення Незалежності України — до Києва прибула державна делегація Росії на чолі з віце–президентом РФ Олександром Руцьким. Метою посланців «російської демократії» (які щойно подолали спробу путчу) було вмовити українське керівництво підписати... новий союзний договір. За два дні перед тим, 26 серпня, Москва провела арт–підготовку — прес–секретар російського президента зробив заяву, в якій, зокрема, пригрозив: «у випадку припинення союзницьких відносин Російська Федерація залишає за собою право порушити питання про перегляд кордонів». Те, що заяву зробив не Єльцин, а чиновник його адміністрації, залишало свободу для маневру: зрештою можна було звалити все на «стрілочника», хоча, як відомо, прес–секретар ніколи нічого не мовить од власного імені. Ось такою була перша сторінка новітньої історії українсько–російських відносин. Нагадаю: за кілька місяців перед тим, 15 січня 1991 р., Борис Єльцин підписав у Таллінні разом із керівниками балтійських республік заяву про те, що Росія, Литва, Латвія та Естонія надалі будуватимуть свої відносини на основі норм міжнародного права, а не як республіки СРСР. Тож мусимо пам’ятати: Україну Москва ніколи так легко не випустить із «братніх обіймів».