Матір «нічиїх»
![Матір «нічиїх»](/img/content/i28/28835.jpg)
«Самотність і відчуття того, що ти нікому не потрібен, — найжахливіший різновид убогості», — казала Мати Тереза. Вона пояснювала, що голодних можна нагодувати, хворих — підлікувати, бездомних — десь поселити, але коли при цьому людину ніхто не любить, вона ні від чого не зазнає радості. «Найбільша хвороба нинішнього часу — не рак і не проказа, а байдужість до іншої людини», — писала засновниця хоспісів для вмираючих, шпиталів для хворих на СНІД і проказу, притулків для покинутих дітей; безстрашна помічниця жертвам збройних конфліктів і катастроф у «гарячих точках» планети.
Вона знала з власного досвіду, що таке бідність і війна: її заможний і успішний батько, борець за незалежність Албанії від Османської імперії, загинув під час повстання, коли дівчинці було 9 років; після того родину обсіли злидні. Знала, що таке хвороби: перенесла, зокрема, кілька інфарктів. Що таке відторгнення і наклепи. І що таке внутрішня боротьба. Понад сорок років вона допомагала злиденним, хворим і сиротам, отримала найвищі нагороди Індії, США, у 1979–му — Нобелівську премію Миру… І всі ці роки часто страждала від «мук пекельних без Бога». Завдяки цій душевній «темряві» Мати Тереза збагнула, як ведеться людям без відчуття Божої присутності. «Якщо коли–небудь стану святою, буду, напевно, «святою темряви», — казала вона. — Завжди буду залишати небо, щоб нести світло тим, хто живе в темряві на землі»...