В Софійському соборі пролунала Молитва за Україну, фото
Молитва пролунала у стінах давнього Софійського собору в Києві у День Незалежності України 24 серпня. >>
У київському видавництві «Майстер Книг» вийшов альманах «Український BEST. Мініенциклопедія книжкового дворіччя: 2019–2020», де оприлюднено статистику двох крайніх рейтингів, уміщено рецензії на видання-лавреати, інтерв’ю з відомими книжковими культуртрегерами.
«Книжку року» незрідка називають конкурсом. А з цієї хиби починається Керролів Дивокрай. Бо конкурс — будь-який — це механізм просування когось/чогось.
В гіршому випадку — «проти кого дружимо». Рейтинг — про інше. Про зведення до спільного знаменника приватних уподобань — задля оприявлення лінійки якости.
Рейтинг — поняття соціологічне. Головний інструмент «Книжки року» — експертне опитування. Визначати інтегральну якість — справа саме експертів, акторів соціології.
За адекватність оцінювання відповідає конфігурація процедури: експерти згруповані у фокус-групи, тобто розподілені за номінаціями, де вони є фахівцями. Історики та культурологи оцінюють репертуар номінації «Минувшина»; мистецтвознавці рейтингують номінацію «Візитівка», філософи та психологи — гуманітаристику з «Софії», літературні критики — «Красне письменство».
Та й чи може бути інакше, коли метою є визначення якости, а не надання PR-послуг, що зазвичай практикують «конкурси»? За яскравий приклад правлять результати конкурсу «Книга року ВВС-2020». У шортлисті фігурували дві подієві книжки, «Амадока» і «Букова земля».
Феміністична тусовка журі просто не могла дати премію Марії Матіос, а визнати на її тлі кращим роман Софії Андрухович не дозволяла все-таки висока фахова репутація конкурсної комісії.
Знайшли блискучо-зухвалий політтехнологічний хід: присудили першість «Юпаку» Сергія Сергійовича (SAIGONа) — книжці добрій, але геть не зіставній за літературними параметрами з двома іншими. Тобто про якість тут не ходило взагалі.
Ще один український преміальний різновид — «вибір читачів». Це навіть не статистика касового апарату, що визначає західні списки топ-продажів. «Вибір читачів» не піддається авдиту, а відтак можна призначити «переможцем» будь-кого.
Та й самі бестселери, як відомо, далеко не завжди є знаком якости. Втім небезпечніше інше: «вибір читачів» — це стара популістська мантра про «мудрий народ». Коли політики її оживлюють, вона перетворюється на Голема. І тоді «вибір читачів» здатний призначити комедіанта президентом цілої країни. Звісно, якістю такий вибір також не пахне.
І це не аж так далеко від нашої теми. Неякісні популістичні державці визначають увесь триб нашого життя, включно з доступом до книжок. Наприклад, Український інститут книги (УІК) уповноважений централізовано наповнювати бібліотечні фонди. Держзакупівлі тут — найкоштовніший преміальний проєкт країни, вагоміший за Шевченківку. З кількістю новинок, що надходять до книгозбірень, усе гаразд. А як щодо якости?
Не закуплені книжки, що уже встигли здобутися на високе лавреатство у кількох преміях. Починаючи від подій у дитячому книжництві (Грася Олійко, «Історія, яку розповіла Жука». — Л.: Видавництво Старого Лева; Уляна Чуба, «Мед і Паштет — фантастичні вітрогони». — К.: А-БА-БА-ГА-ЛА-МА-ЛА) і до крайнього лавреата Нобелівки, Ольги Токарчук (Книги Якова. — К.: Темпора).
З-поміж 31 лавреата рейтингу-2020 до бібліотек надійдуть лише 8. Не буде там тюремного щоденника Олега Сенцова (Хроніка одного голодування. — Л.: Видавництво Старого Лева); енциклопедичного «Нарбута» (К.: Родовід); аналітики вищого пілотажу від Володимира Горбуліна (Как победить Россию в войне будущего. — К.: Брайт Букс). Не буде навіть зладженого за сучасними принципами двотомового «Епістолярію Тараса Шевченка» (Х.: Фоліо).
Невідомо, чи Український інститут книги взагалі розглядав ці та десятки інших топкнижок року, як претендентів на закупівлю. Список «допущених» до тендера видань не оприлюднено — УІК старанно приховує від громадян детальну інформацію про використання бюджетних коштів.
Але цілком може бути, що видавці й не подавали свої кращі новинки на закупівлю через просту комерційну логіку: «ходова» книжка в бібліотеці — це мінус продажі через книгарні. Це зрозуміло; не зрозуміло інше — чому державна інституція більше дбає про бізнес-добробут видавців, аніж про права користувачів бібліотек на креативну книжку?
На тлі наведених прикладів «Книжка року» виглядає ще й на посібник з медіаграмотности. Покладений в основу рейтингу соціологічний концепт якости дає змогу бачити реальні інтереси різних «конкурсів» — від приховано сервісних до відверто корупційних.
Порівняння взагалі — потужний інструмент руйнування міфів. Не лише для «вибору читача», а й для вибору критика. Одна з нинішніх вад нашої літкритичної інституції — украй слабка компаративістика, себто порівняльний аналіз.
Не надто важка справа — відрецензувати окремий твір. Навіть сірість, як знати, має півсотні відтінків, з яких можна зладнати такий-сякий феєрверк.
Та коли маєш до діла з повним спектром текстів, тоді якось незручно «висувати на Нобелівку» письменницю А., коли поруч бачиш роман письменниці М. Це як з вітаміном С: нахвалювати картоплю, де він либонь також є, повністю ігноруючи лимон чи капусту. Хоч як дивно, а в сьогоднішній літературній журналістиці такі фокуси в тренді. Утім, це вже не про критику, а про політтехнології.
Власне, порівнювана якість — поняття соціологічне. Тож «Книжку року» цілком можна назвати соціологією книжкової якости. Наш рейтинг не бездоганний, як і будь-який проєкт. Але він єдиний, до механізму якого вмонтовано усі індикатори якости, не кажучи вже про систему захисту від суб’єктивного втручання в результат — повна прозорість процедури.
Що й демонструє цей Альманах.
Молитва пролунала у стінах давнього Софійського собору в Києві у День Незалежності України 24 серпня. >>
Палац Розумовського почали відбудовувати за часів президентства Віктора Ющенка. На це пішли бюджетні гроші, також проєкт профінансували найбагатші на той час бізнесмени України. Урочисто відкрили відреставрований палац у 2009-му, саме 22 серпня. >>
Від експозиції, присвяченої Лесі Українці, залишилися лише маленькі світлини вперемішку з фото Пушкіна, Толстого і Цвєтаєвої, та письмовий столик, за яким вона працювала. >>
Володимир Павлович Вітюк — лікар, хірург. Сотні успішно проведених ним операцій врятували безліч людських життів та зберегли здоров’я тим, хто, здавалось, перебував у безнадійній ситуації. >>
Житомир, Вінниця, Хмельницький і ще півтора десятка міст охоплює Всеукраїнський тур «Симфонія Криму. Повернення» >>
Фільм «20 днів у Маріуполі» так стрімко пробігся фестивальною доріжкою, здолавши всі висоти включно з «оскарівською», що став єдиною і вичерпною візитівкою Мстислава Чернова. >>