14 серпня 1775 року Катерина ІІ видала маніфест, в якому з тріумфом повідомляла про знищення Запорозької Січі, перекладаючи провину на самих запорожців: «...Ми хочемо оголосити цим усім нашим вірним підданим на просторах нашої імперії, що Січ козаків, відомих під іменем запорожців, нарешті цілком знищена через неспокій, який у нас викликав непослух цього народу до наших найвищих наказів. Ми не хотіли вдаватися до такого рішення, яке змусила нас прийняти необхідність і яке так суперечить нашому природному милосердю, перш ніж вичерпали всі засоби м’якості та поблажливості. Ми з очевидністю встановили тягар їхніх провин, які заслуговують на нашу справедливу кару й на всю суворість правосуддя, підтримання якого є нашим обов’язком... Нині Січ запорозьких козаків уже не існує за своїми давніми законами, отже й козаки, що мали це ім’я, згасли назавжди. Що ж до місцевостей та переваг, наданих ним самою природою, то ми їх віддамо мешканцям чесним і корисним для вітчизни, які матимуть розважливість належати до Новоросійської губернії...» Остання фраза розкриває справжні — загарбницькі — мотиви, якими керувалася російська імператриця: спочатку привласнити чуже, а потім роздати його своїм фаворитам та колоністам, які ринули на родючі українські землі. Як писав Іван Крилов, «ти віноват уж тєм, что хочєтся мнє кушать».