Індія готова сприяти швидкому поверненню миру – Моді
Прем'єр-міністр Індії Нарендра Моді заявляє про готовність його країни зробити свій внесок усіма можливими способами, щоб сприяти швидкому поверненню миру в Україні. >>
Діти знають гірку ціну цієї війни. (Фото з сайта facebook.com.)
Війна лише в художніх книжках видається молодечою пригодою, вартою того, аби справжні чоловіки складали їй обітницю на все життя. У реаліях вона втрачає романтичний полиск.
Так, війна — це внутрішня доблесть і відвага, що кличе зі зброєю в руках відстоювати кожен клаптик своєї землі, але водночас — це смерті, каліцтва душі й тіла, понівечені долі, сплюндровані надії.
І також — це величезна відповідальність за свою країну, помножена на глибоку віру в свою правоту.
Окрім віри в свою землю, всяка інша віра — особлива форма омани. Хай це буде віра в Христа, комунізм чи вічну любов. Чим віра сильніша, чим більше в ній пасіонарності, відповідно, тим омана глибша й небезпечніша.
Така віра породжує нетерпимість, провокує ненависть чи зневагу, прагнення захищати до крові свою суб’єктивну правду. Тільки незаперечні докази, здобуті досвідом і дослідом, роблять віру вченням. І лише як його не спростує життя, вчення стає наукою.
Сьомий рік війни на сході України апріорі не мав би підривати віру в нашу правоту й необхідність нашої перемоги.
То чим же є у свідомості українців, тим більше, котрі мешкають неподалік країни-агресора, зневіра та якесь незрозуміле сприйняття того, що відбувається з їхньою країною, що було продемонстровано нещодавнім соціологічним опитуванням мешканців міста Конотоп, що на Сумщині.
Волею долі в даний період місто опинилося між двома світами, прикордонням між західною та східною цивілізаціями, прогресивною та буксуючою назад ментальностями.
Заради справедливості слід зазначити, що в Україні світоглядна роза вітрів, котра демонструвала переважаючі настрої в суспільстві, міняла місце
Львів, Одеса, Харків, Дніпро мінялися місцями, визначаючи характер подій уже в період російської окупації України.
А от в часи Майдану-2013, коли в кожному регіоні події варились і переосмислювались по-своєму, пограниччям між західною і східною ментальностями зі своїми світоглядними особливостями була Вінниччина.
В особливо відповідальні, критичні моменти в житті країни тут очевиднішим ставало нашарування однієї ментальності на іншу.
І от тепер лабораторією, де кристалізується усереднена думка щодо того, що відбувається в Україні в період війни, став Конотоп, розташований за сотню кілометрів від державного кордону з Росією — міжнародна траса «Київ—Москва».
Отже, як уже зазначала «УМ» (матеріал «Просто війна» на Донбасі та «самовизначений» Крим: несподівані результати опитування мешканців Конотопа» від 29.12.2020 р.), у місті було проведено соціологічне опитування, під час якого його мешканцям пропонували відповісти на актуальні запитання: «Чий Крим?», «Що відбувається на сході України?», «Якою мовою розмовляєте?», «До якої конфесії належите?», «Чи схвалюєте можливий вступ України до НАТО та Євросоюзу?».
Ну і що ж наразі викристалізовується в цій пограничній боротьбі світоглядів?
Населення міста немає однозначної позиції з цього питання. 54,8% вважають Крим окупованою територією України. Думки іншої частини щодо Криму розділилися.
«Зокрема, 4% опитаних вважають, що АРК — це самовизначена республіка, яка добровільно увійшла до складу РФ, а 3,6% вважають її спірною територією між Україною і РФ. Водночас 16,8% опитаних зазначили, що тут не все так однозначно, тобто чіткої сформованої позиції з цього питання у цієї частини респондентів просто немає.
Ще 1,2% опитаних зазначили, що вважають АРК винятковою територією кримських татар. А для 19,6% опитаних, тобто майже кожного п’ятого, це питання взагалі не має жодної актуальності — вони обрали позицію «мені байдуже».
Однозначного уявлення щодо суті подій у країні опитані мешканці Конотопа не мають. Кожен третій з опитаних— 32,8% — вважає, що на сході відбувається збройна агресія Росії проти України. Кожен четвертий з опитаних — 25,2% — вважає, що відбувається просто війна.
Значна частина опитаних жителів міста — 18,8% — вважає, що це конфлікт інтересів великих економічних кланів, і ще 2,8%, що це — війна з олігархами. Водночас лише 6% (!) опитаних конотопців вважають події на Донбасі війною за волю України, а 3,2% — повстанням народу Донбасу.
«Прикметно, що особливості оцінок опитаних різняться в залежності від різних вікових груп. Наприклад, збройною агресією Росії в Україні події на сході вважають переважно молодь та люди середнього віку, тобто люди незалежної країни (так думають 44,4% серед 18—29-річних та 59,5% серед 30—39-річних).
Водночас люди старшого покоління вважають це «просто війною» (35,2% серед 40—49-річних і 27,8% від 50 років і старші) та «не все так однозначно» (12,7% та 16,5%, відповідно). Тобто відмінність в оцінці подій між молодшим і старшим поколіннями досить разюча».
Більшість (41,6%) опитаних разом із ПЦУ. Ще 16,8% хиляться до Російської православної церкви в Україні, замаскованої під УПЦ Московського патріархату.
12,8% опитаних зазначили варіант «яка різниця?», зафіксувавши, що не відносять це питання до важливих і визначальних.
Зовсім незначні відсотки тих, хто причисляє себе до Римо-католицької церкви, Української греко-католицької церкви та загалом — до світового православ’я.
Близько 5% зараховують себе до різних протестантських течій (євангелісти та свідки Єгови). Ще 12,8% опитаних обрали позицію «у мене Бог у серці», а 3,6% визнають себе атеїстами.
Як показало опитування, мова має значення переважно для молодого покоління. Більшість опитаних — 34,4% — зазначили, що послуговуються у повсякденному житті переважно українською мовою, 18,4% — переважно російською, а кожен четвертий — 26,4% — обома мовами у різних ситуаціях у межах міста Конотоп.
Цікаво, що 6% опитаних спілкуються, використовуючи діалект рідного села, а 14,8% опитаних узагалі не звертають уваги на мову і не помічають різниці.
Загалом відповіді респондентів на запитання анкети дозволяють зробити висновок про поширеність у місті спілкування обома мовами — як українською, так і російською.
Загальний висновок: третина хоче в НАТО, а майже третині все одно.
Однозначну підтримку участі висловили 34% опитаних, обравши варіант «так, підтримую». А кожен четвертий з опитаних конотопчан (24%) зазначає, що не підтримує такого курсу України. Ще 8,4% опитаних зазначили, що підтримують позаблоковий статус країни, а 3,6% обрали варіант «давайте приєднаємося до Росії».
Така ж кількість опитаних (3,6%) вважає доцільною ситуативну та прагматичну поведінку, зазначаючи, що «Україна не має союзників, а тільки власні національні інтереси в усьому світі».
І досить показово виглядає цифра 26,8% — це фактично кожен четвертий — тих, хто висловлює абсолютну байдужість до питань цього блоку, обираючи варіант «мені все одно».
Соціологи зробили невтішні висновки: станом на середину грудня 2020 року є високими показники байдужості до питань визначеної опитуванням сфери, хоча ці теми не один рік активно обговорюють у ЗМІ.
Значна частина населення вважає ситуацію у зазначених сферах внутрішньої та зовнішньої політики не настільки однозначною для того, щоб схилитись до якогось із запропонованих варіантів. І все це дає підґрунтя для висновку про необхідність додаткової роботи зі згуртування громади, у тому числі й просвітницької, інформаційної.
Історія рідного краю, України, наразі має стати настільною книгою. Щодо Сумщини, то додамо ще один історичний, досить показовий штрих героїчного минулого.
У 1708-1709 рр. населення Сумщини опинилось у центрi боротьби гетьмана Мазепи з росiйським царем Петром I. Трагедiя народу полягає в тому, що частина громадян пiдтримала гетьмана, iншi — царя, а це призвело до численних репресiй, жертв, страт. У Лебединi були страченi прибiчники гетьмана Мазепи, а в Сумах проголошено манiфест з засудженням Мазепи.
І ось такі факти та висновки мають «розжовувати» грамотні офіційні ідеологи української державності.
Без усвідомлення поривистого «вчора» неможливо наближення осмисленого «завтра». Незалежно від того, чим закінчиться виснажуюче сьогодні.
І допоки світ розгадує ребус, як на подальшому порядку денному в ньому відображатиметься прогнозована цифрова війна країн-лідерів, як зарадити можливим наслідкам, — у конкретній державі Україна йде реальна війна за власну землю зі смертями, каліцтвами, понівеченими долями. І німота патріотичної політики держави в цьому напрямку породжує почасти пересічну глухоту та сліпоту. Що красномовно й продемонстрував Конотоп.
Іспит на громадянську зрілість у період війни майже провалено.
Хто дасть відповідь: де снайперські мотиваційні, патріотичні посили від держави своїм співгромадянам та захисникам?
І все, що сьогодні інформує та мотивує в Україні, то добра воля, високий інтелект та надзвичайний рівень патріотичних вібрацій кожного майстра слова, пензля, мелодії, кожного високодуховного українця, який є волонтером за суттю.
І це добре, але цього не достатньо, бо тут немає системи, адже держава в цьому просто не бере участі. Показові виступи «з нагоди» в розрахунок не берем.
І що маємо по факту? Як там у класика? Ідуть холодні осінні дощі... Причому, незалежно від пори року.
Новини в iнтернеті здебільшого такі ж, як і осінній дощ — сірий і нудний. Військові речники з усіх каналів жують сто разів жоване, ніби змагаються, щоб у фронтових новинах не було, борони Боже, ніякої новини.
Особливо про обстріли наших позицій у період тиші. На жаль, через відсутність розумної державної політики патріотичного егоїзму Україна вже живе з війною так, ніби ніякої війни немає...
Прем'єр-міністр Індії Нарендра Моді заявляє про готовність його країни зробити свій внесок усіма можливими способами, щоб сприяти швидкому поверненню миру в Україні. >>
Нардепи Верховної Ради проголосували за ратифікацію Римського статуту Міжнародного кримінального суду >>
Петр Павел вважає, що вступ України до НАТО не повинен залежати від відновлення повного контролю над всією її територією. >>
Федеральний канцлер Олаф Шольц запевняє, що Німеччина продовжить підтримку України, яка є найбільшою серед країн ЄС. >>
Олексій Макєєв закликав німецький уряд не скорочувати військову допомогу Києву, адже безпека Європи залежить від політичної волі Німеччини продовжувати відігравати провідну роль у підтримці України. >>
Голова Верховної Ради Руслан Стефанчук запевняє, що російська церква в Україні буде заборонена, а релігійні організації, яких підозрюють у співпраці з Московським патріархатом, матимуть 9 місяців на позбавлення зв’язків з РПЦ. >>