Серію публіцистичних статей на тему «малої української історії» останніх шести років, тобто періоду війни, представлено в книжці Олега К. Романчука «Не бійсь. Не зраджуй. Не мовчи. Публіцистика воєнного часу. Вибрані тексти 2014–2019: статті, есе» (Львів, 2020).
Під поняттям «малої історії» маю на увазі дослідження, в центрі якого — український наратив, передусім внутрішній: осмислення політичних, соціально-економічних, соціогуманітарних проблем усередині України. Акцент автора — саме на історії повсякдення, послуговуючись поняттям представників школи Анналів.
Книжка Олега К. Романчука хоча й складається зі статей, у різний час опублікованих в українських і міжнародних виданнях, проте сукупно — це цілісна хроніка подій останніх шести років, осмислена в контексті державницької політики, яка була утверджена в період війни з Росією.
Фундамент нації не може бути «гібридним»
Автор часом вдається до надміру фактів, але як інакше зупинити ту вакханалію абсурду, посилену технологіями гібридної війни? Олег К. Романчук пропонує свою відповідь: фіксувати, співставляти й аналізувати, причому аналіз здійснено на широкому історичному тлі процесів націєтворення в Україні.
Такий погляд видається переконливим і вкрай важливим, бо в основі пропонованої методології — увага до світогляду як фундаменту державної політики. Без зміцненого фундаменту неможливо говорити про політику, спрямовану на досягнення блага для громадян. Бо ж тоді виникає запитання: громадян чого? України?
А що в своїй суті означає бути громадянином України? Ті, хто воюють проти України сьогодні, вчора були її громадянами, принаймні за паспортом. Ті, хто жили в Криму, спілкувалися іншою мовою, потребували інших культурних цінностей, зрештою, вони склали зброю, коли ворог увійшов на територію, яка, згідно з міжнародним правом і нормами закону, була територією України.
Але ж чому ворог зміг так легко підкорити тих, хто формально є громадянами України?
За Олегом К. Романчуком, такий підхід не спрацьовує, бо паспортної ідентифікації недостатньо. Громадяни — це ті, хто живуть в одному світоглядному полі, маючи спільні цінності.
І фундамент не може бути «гібридним», бо інакше в історії з’являються покручі й політичні «почвари», котрі, ідучи вперед, водночас тягнуть країну назад до свого колоніального минулого, бо просто не можуть інакше. Як тут не згадати формули Мішеля Фуко: «Ми бачимо світ так, як нас навчено його бачити».
І саме тому політичною елітою в Українській державі мають бути ті, хто знають, що таке держава, на яких принципах вона будується. І що таке Україна як особливий семіотичний історико-національний соціокультурний простір.
Альбер Камю говорив про те, що абсурд можна подолати тільки шляхом його «препарування» на складники, з якими має боротися інтелект, доводячи, що той чи той чинник абсурду — фейк, який не існує в реальності. Технології гібридної війни спрямовані на мультиплікацію фейків, які з реальності створюють гібрид. У такій реальності громадяни не знають, де добро, а де зло. А неправда, повторена тисячу разів, перетворюється на правду.
Олег К. Романчук у своїй новій книжці каталогізує абсурд гібридного воєнного часу, структурує його на складники й знищує, провадячи жорстку, неприємну, без цирліх-манірліх аналітику, в якій говорять або «голі фрази», без коментарів, або ж, навпаки, навколо певної події виникає дискусія, побудована на аналізі, в основі якого — прагнення дійти суті з погляду української державної політики, а не політики загалом.
Політика не може бути абстрактною аберацією, а тому не може містити готових формул чи відповідей, котрі можуть бути використані в аналогічній ситуації для іншої країни. Політика, яка твориться тут і тепер, національна, бо ж від неї залежить світогляд країни. І такий ракурс осмислення проблеми викликає повагу й довіру.
Не варто загравати з електоратом, який симпатизує Росії
Олег К. Романчук пропонує аналітичний огляд ключових питань українського суспільно-політичного буття, вдаючись до філософських сентенцій як східних мудреців, так і західних письменників і політиків.
Такі епіграфи до розділів показують, що в світі все вже було. Водночас такі міркування переконують у тому, що ніколи не потрібно складати рук, якою б абсурдною або безвихідною видавалась ситуація.
Аналітичні статті автора розвивають традиції національно-філософського способу осмислення політичного буття, коли важливо не лише фіксувати політичні ініціативи, не лише зіставляти їх із нормами європейського права, а й проводити аналогії з подібними ситуаціями та рішеннями в українському минулому (за часів УНР, під час Гетьманату Скоропадського тощо).
Тобто основний акцент автора — розробити дорожню мапу з політичного управління Українською державою, в якій ключовим вектором має бути саме національний. Вироблення державної політики неможливе без усвідомлення політичними гравцями того факту, до якої держави вони належать, яку культуру асоціюють із собою.
![](/img/forall/image/OLEG2.jpg)
Олег К. Романчук
Зрештою, без такої соціокультурної ідентифікації неможливо й побудувати грамотної політики в царині культури, на чому наголошує автор у кількох статтях із розділу «2018 рік».
Така книжка розвиває традицію публіцистичного дискурсу, представленого працями Ave, Europa! Оксани Пахльовської, «Україна в епіцентрі світового шторму» Юрія Щербака, «І знову я влізаю в танк» Оксани Забужко тощо, тобто йдеться про конструювання політичного наративу, в якому аналіз подій шести останніх років спрямований на осмислення помилок і знахідок у процесі витворення державної політики. І в такому разі неможливо уникати неприємних тем, певних табу, про які б воліли не згадувати.
У книжці Олега К. Романчука є критичні інвективи й стосовно політики Петра Порошенка щодо формування соціогуманітарного вектора розвитку, принаймні окремі рішення автор маркує як запізнілі.
Гострою є критика діяльності окремих каналів, як, наприклад, телеканала «Інтер», якому присвячено окрему статтю, а в низці інших не раз згадано ту згубну роль, яку канал відігравав упродовж останніх шести років у плані розмиття національної політики. «Ілюзій з приводу того, що, приміром, телеканал «Інтер» стане проукраїнським, немає. Досить лише згадати скандальну новорічну програму і не менш контраверсійну, м’яко кажучи, «Мрію про Україну».
Телеканал продовжує справно виконувати місію «культурного інтегратора», «культуртрегера»-«цивілізатора», поширюючи міфи про «щасливе й радісне» совєтське минуле, пропагуючи фальшиву совєтську героїку тощо. Ліцензії «Інтер» так і не позбавили». Автор вважає помилковими ті рішення президента й державних чиновників найвищого рангу, які були спрямовані на загравання з електоратом, який має симпатії до Росії.
Натомість Олег К. Романчук знаходить доволі ґрунтовне пояснення тому, що відбулося: українцями вважали всіх тих, хто проживав у 1991-му на території України.
І з огляду на таку методологію до категорії громадян України увійшли представники «п’ятої колони», тобто групи осіб, які дотримуються антидержавницьких позицій і які упродовж десятиліть працювали над розхитуванням основ української державності, над формуванням політики (олігархічної чи ні), орієнтованої на утвердження залежності України в парадигмі цінностей, спільних із російським світом. Так і утворився парадокс, на якому наголошував блискучий перекладач Ростислав Доценко.
«Чудна річ: Україна вийшла зі складу Росії, а вона ще впертіше сидить у складі України й навіть підказує їй вектори поведінки!» — цей напрочуд влучний афоризм пана Доценка, колишнього дисидента, якнайкраще характеризує реалії українського сьогодення. «Від євроінтеграції до росорієнтації — такий розмах українського політмаятника». Це знову ж таки Ростислав Доценко. Краще не скажеш...
Дорога до себе
Україна, з’явившись на геополітичній мапі світу, насправді так і не знайшла дороги до себе, а протягом багатьох років перебувала в імперському проросійському полі, яке тільки посилювалося за допомогою телеканала «Інтер» та інших проросійських медіа. Саме тому в умовах відвертої війни України з Росією однією з потужних форм розхитування позицій усередині держави стала гібридна війна.
Технології гібридності протягом тривалого часу були реалізовані в соціогуманітарному вимірі. Олег К. Романчук пропонує фундаментальний проєкт — дослідження медіа в плані осмислення ключових політичних, соціальних i культурних подій в Україні в провідних медіа, показуючи, в який спосіб ті виконували роль «п’ятої колони», поширюючи сенси й меседжі, котрі під час війни з Росією мали б ґлорифікувати російську масову культуру.
Діяльність канала «Інтер» — вершина безвідповідальності, хоча насправді потрібно кваліфікувати дії цього канала як відверто антидержавницькі, коли за допомогою «Різдвяних зустрічей» та інших концертів утверджувався дискурс ресентименту, ностальгії за символами радянсько-російського минулого.
Український компонент був мінімізований або ж асимільований до колоніального наративу. Ідея не закривати російськомовні школи, ігнорування проросійської діяльності телеканалів тільки загострила політичну кризу й стала чинником уповільненої самоідентифікації. Все це — елементи гібридної війни, завдання якої — підсвідомо запустити вірус, що українці й росіяни — «брати», незважаючи на кров і убивства «старшим братом» «молодшого».
Культура в умовах шовіністично-ідеологічної імперської пропаганди може бути небезпечним чинником утвердження гібридної політики. Наслідок такої політики — нерозрізнення семіотики політичного й суспільного життя, не ідентифікація того, хто ворог, а хто друг, у чому полягають справжні цінності модерної України, яка прагне жити в майбутньому, а в чому міазми колоніального минулого, як приховано небезпечні хвороби меншовартості, які ще в 90-ті роки усвідомили такі визначні державні діячі, як Левко Лук’яненко (а ще раніше — Євген Маланюк).
Те, що пропагує в книжці Олег К. Романчук, безпосередньо стосується дня сьогоднішнього, бо війну не завершено, Українську державу не збудовано, а тому пошук відповідей має бути частиною нашого щоденного буття, незалежно від того, маємо ми стосунок до політичного життя безпосередньо чи ні. Ті, хто прагнуть сформувати справжнє, а не удаване громадянське суспільство, потребують таких праць як свіжого повітря.
В Україні не лише конституційна криза, як показує ця книжка, а й криза інституту держави, бо політичні керманичі навіть упродовж останніх шести років забували про те, що нове політичне буття твориться на крові тих, хто віддали життя за Україну. І це вже не метафора.
Автор у книжці «Не бійсь. Не зраджуй. Не мовчи» визначив те, що можна було б назвати квінтесенцією української національної ідеї: державна політика має провадитись винятково в інтересах української нації, тобто тих, хто ідентифікує себе з Україною через мову й культуру, повагу до історії та державних і національних символів.
Неможливо проводити державницьку політику за умови власної неідентифікації себе з матрицею української культури, її історією та цінностями.
Цінності постають ключовим концептом у книжці Олега К. Романчука, оскільки всі контент- i дистрибутивні аналізи українських медіа й соціогуманітарної та соціополітичної реальності загалом спрямовані саме на виявлення порушень (свідомого потурання з боку як окремих державних керманичів, так і інституцій, як олігархів, так і контрольованих медіа) цінностей української державності, аберацій, які стосуються основ національного мислення.
Тож «Не бійсь. Не зраджуй. Не мовчи» — важливий документ доби, фундаментальна праця, у якій за допомогою дистрибутивного й контент-аналізу представлено історію останніх шести років російсько-української гібридної війни в оптиці медіарепрезентацій. Це праця, якій довіряєш, бо саме така аналітика вкрай потрібна сьогодні, щоб утвердити не абераційний, а посутній курс державного управління.