В Софійському соборі пролунала Молитва за Україну, фото
Молитва пролунала у стінах давнього Софійського собору в Києві у День Незалежності України 24 серпня. >>
Перша належить ізраїльській письменниці Тірці Атар, що народилася 1941-го й пішла з життя через нещасний випадок зовсім молодою, 1977-го. Акцентую на цьому, бо в її творі ще немає дидактики, притаманної старшим авторам. Її книжка — це дитячі рефлексії на дошкільні спогади часів першої тамтої війни за незалежність. Сюжет простий: тато — на війні; вряди-годи повертається у коротку відпустку: «І що він робитиме всю суботу? Буде спати, і спати, і спати, і спати». Реакція мовби й не дитяча: «А ми сядемо дивитися на нього тихенько, дивитись на нього тихенько довго-довго, багато годин...».
Книжка «Від війни плачуть» — це потік свідомості дитини, ґвалтовно заскоченої незрозумілими агресивними змінами у маленькому приватному просторі. Авторка не намагається пояснити свої дитинні реакції — може, й не знає як. Вона ніби прийшла на прийом до психоаналітика. І тут постає серйозна проблема: книжка призначена для читання дітям батьками, а молоді батьки, здається, не готові розшифровувати невідомі вже другому мирному поколінню воєнні фобії. Тому її зовсім не зле було би спорядити фаховою консультацією психолога.
У ритмізованій оповіді Т.Атар є чимало психологічних свідчень. Одні одразу надаються на інтерпретацію в системі дорослих координат, як-от раптова відмова дітлахів гратися в улюблену гру — «у війну». Аж ось подибуємо сцену, коли трирічного хлопчака однолітки жорстоко допитують, де його тато (знаючи від батьків, що той загинув на війні) й він «тихо спокійним голосом промовля: «Мого тата зараз немає. Зараз мій тато — це я». Важко сказати, чи це авторська метафора, чи правдива реакція дитини.
Щось подібне знаходимо і у другій книжці «Мій тато став зіркою»: «Тепер мені треба дивитися на все те не двома очима, а чотирма. І за тебе!.. Коли Йорданка виросте, я розкажу їй, який у нас тато. — Глянь, — скажу я, — на мене. Оце такий. Наш тато — викапана я». Авторка цього твору Галина Кирпа — людина старша, можна припустити, що це віднайдена дорослим відповідь. Але не висотана з пальця — тут вчувається міфологічна традиція. «Возвращение и возрождение — вот умения, которые необходимо освоить», — зазначає про суть виховання американська психологиня Клариса Пінкола Естес (Бегущая с волками. Женский архетип в мифах и сказаниях. — К.: Софія, 2002).
У книжці Г.Кирпи чимало психо-дидактичних знахідок, починаючи із заголовка (тато став зіркою — так мама пояснює дитині загибель батька на барикадах Майдану): «Якщо довго дивитися, можна помітити, як одна зірка моргає. Напевно, то мій тато. Він завжди моргав, щоб мене посмішити». Але є тут і про нові інстинкти, що вкорінюються у психіку повоєнних дітлахів: «Юля одного разу бачила, як з неба падав літак. Він увесь палав. Відтоді вона боїться дивитися на небо».
Про обидві книжки можна сказати словами вищезгаданої К.Естес: «Текст, который рушит устои... Врасти в эту книгу — и расти дальше... Сказка как жизнеобеспечение души». І не забути про художників, які їх проілюстрували так, що стали співавторами. Скажімо, після ізо-супроводу тексту Т.Атар Катериною Садовщук звичайнісінький кавун, символ вседайного літа, вже не буде сприйматися нами так однозначно...
У підномінації «Книжки для малечі» оцінювалося 46 видань. Топ-книжки подано за абеткою. Лавреатів буде названо на прес-конференції 1 березня ц.р.
Книжки для малечі (до 7 років)
Тірца АТАР. Від війни плачуть. — Л.: Видавництво Старого Лева, 24 с.(п) |
Галина КИРПА. Мій тато став зіркою. — Л.: Видавництво Старого Лева, 38 с.(п) |
Галина МАЛИК. Їде грудень на коні. — К.: Каламар, 40 с.(п) |
Перші казочки розумної дитини; Грицько БОЙКО. Диво, диво, дивина. — К.: Розумна дитина, 24+24 с.(п) |
Тарас ПРОХАСЬКО, Мар’яна ПРОХАСЬКО. Як зрозуміти козу. — Л.: Видавництво Старого Лева, 80 с.(п) |
Романа РОМАНИШИН та Андрій ЛЕСІВ. Війна, що змінила Рондо. — Л.: Видавництво Старого Лева, 40 с.(п) |
Мар’яна САВКА. Босоніжки для стоніжки. — Л.: Видавництво Старого Лева, 40 с.(п) |
Молитва пролунала у стінах давнього Софійського собору в Києві у День Незалежності України 24 серпня. >>
Палац Розумовського почали відбудовувати за часів президентства Віктора Ющенка. На це пішли бюджетні гроші, також проєкт профінансували найбагатші на той час бізнесмени України. Урочисто відкрили відреставрований палац у 2009-му, саме 22 серпня. >>
У власність держави суд повернув комплекс будівель Свято-Духівського монастиря Свято-Успенської Почаївської лаври. >>
Від експозиції, присвяченої Лесі Українці, залишилися лише маленькі світлини вперемішку з фото Пушкіна, Толстого і Цвєтаєвої, та письмовий столик, за яким вона працювала. >>
Володимир Павлович Вітюк — лікар, хірург. Сотні успішно проведених ним операцій врятували безліч людських життів та зберегли здоров’я тим, хто, здавалось, перебував у безнадійній ситуації. >>
Житомир, Вінниця, Хмельницький і ще півтора десятка міст охоплює Всеукраїнський тур «Симфонія Криму. Повернення» >>