Україна повернула з полону 115 захисників у День Незалежності, фото
З російського полону вдалося повернути 115 воїнів-захисників, яких обміняли на 115 росіян-строковиків, взятих у полон на Курщині. >>
Разом ми щаслива родина.
Почалася ця історія дуже печально: хлопчика кинула рідна мати, довідавшись, що народила немовля з цілим «букетом» хвороб. Дитина фактично була приречена на повільну смерть у промерзлому лікарняному відділенні для залишених дітей. Адже ні про особливий догляд, якого потребував маленький Слава, ні про дорогі ліки й мови бути не могло. Хворе маля не цікавило потенційних усиновителів, що зазвичай шукають гарну та здорову дитину.
Так сталося, що саме в цей час 63–річна Тамара Михайлівна молилася в церкві, просячи Бога подарувати їй ще хоч пару років життя. Жінка щойно перенесла дуже важку операцію, й лікарі не давали жодних гарантій, що все обійдеться без ускладнень. Наприкінці служби панотець звернувся до всіх віруючих із проханням допомагати сиротам. У цьому проханні Тамара Голубятникова почула глас Божий і того ж дня вирішила, що врятує життя найнещаснішої дитини, яку тільки знайде.
На другий день жінка прийшла (вперше у своєму житті) до лікарняного відділення для «відмовників». Її очі мимоволі наповнилися слізьми. Адже не очікувала побачити стільки маленьких і вже ображених долею людей. Але найбільше привернув увагу хлопчик на ім’я Славочка. Побачивши чужу жінку, дитина простягнула до неї свої кволі рученята, а на виснаженому личку засяяла посмішка.
— Як можна було залишити цю крихітку без підтримки? — згадує Тамара Голубятникова. — Я стала приходити до лікарні щодня. Допомагала не тільки Славику, а й іншим діткам. На той час мій чоловік уже помер, а доросла дочка зі своєю родиною жила окремо. Єдиним джерелом існування для мене на той момент була маленька пенсія. Але я викручувалася: продавала газети. За виручені гроші купувала харчування покинутим діткам.
Тамара Михайлівна розповідає, що зараз навіть не розуміє, як змогла пройти весь цей шлях. Адже тоді її «робочий день» починався о 6–й ранку. Ранесенько жінка йшла торгувати газетами, потім поспішала додому й готувала пюре й кашки для сиріт. Потім несла їжу дітям у лікарню. Окрім того, чуйна жінка допомагала медсестрам, а також латала дитячий одяг. Щотижня пенсіонерка оббивала пороги міських фірм і офісів, просила гроші для покинутих дітей. Спочатку жінку зустрічали скрізь непривітно, бо вважали її шахрайкою. Лише після того, як про Тамару Голубятникову розповіло місцеве телебачення, ставлення бізнесменів до неї змінилося.
— Мені почали давати більше грошей, ніж я могла заробити від продажу газет, — каже Тамара Михайлівна. — А одного разу бізнесмен навіть посадив мене до себе в машину, й ми разом об’їздили весь Херсон у пошуках необхідних ліків. Виявилося, що в нашому місті живе дуже багато чуйних, добрих людей. Я усім їм вдячна за те, що вони й зараз допомагають мені!
Ось так Тамара Михайлівна почала займатися благочинністю. Однак вона не полишала надії всиновити дворічного Славка. Але на цьому шляху перед 63–річною жінкою виникло чимало перешкод. Адже, згідно з чинним законодавством, давати дозвіл на всиновлення дітей таким літнім людям забороняється. Але, як кажуть, не було б щастя, так нещастя допомогло!
Хворий Славик потрапив у реанімацію із сальмонельозом. Маляті ввели величезну кількість сильнодіючих ліків, вони спричинили страшну харчову алергію. Хлопчик слабшав із кожним днем. Саме тоді лікар і сказав Тамарі Голубятниковій: у лікарні дитина помре. Врятувати його може тільки індивідуальний курс лікування в домашніх умовах. Коли вже йшлося про життя і смерть дитини, жінка з новими силами пішла по інстанціях. Спочатку віддавати маля жінці похилого віку чиновники, які курирують питання всиновлення, категорично відмовлялися. Чотири рази збирали комісію й чотири рази відхиляли прохання жінки, мотивуючи це тим, що вона малозабезпечена й уже не молода. Але Тамара Михайлівна зуміла їх переконати.
— Я щаслива, — посміхається мама Славка. — Мій приклад і на інших подіяв позитивно: з кожним днем збільшувалася кількість людей, які захотіли надати допомогу дитячому відділенню або ж усиновити залишених малюків. Санітарки дивувалися й казали: «Ця баба щаслива, з її легкої руки всіх діток у нас розбирають!». Коли я Славика забирала, в той же час священик Михайло з однієї місцевої церкви всиновив дівчинку Настю. А потім ще родина приїхала, забрали хлопчика Едіка. Ви б бачили щасливі очі цих дітей!
Я на власні очі переконалася, як добре ставлення може змінити долю людини. Славик зустрів мене веселим щебетом і потяг показувати свої малюнки та іграшки. А через деякий час у квартирі пролунав дзвінок:
— Це мої друзі у гості прийшли, — посміхнувся хлопчик. — Вони люблять заходити до мене, тому що тут їх завжди почастують чимось смачненьким.
Я поцікавилася в Славика, про що він найбільше мріє. Дитина серйозно відповіла:
— Коли виросту, стану вертолітником або водієм. Та не простим, а таким, щоб самого мера Києва возити! Я б тоді йому сказав, що дуже хочу, щоб в Україні не було бідних людей. А коли в мене вже буде багато грошей, то половину буду мамі віддавати, а половину роздам усім бідним людям. Нехай усі будуть щасливі. І ще: треба розвалити всі старі дитбудинки й побудувати для дітей нові та гарні. Щоб там були гральні кімнати й дуже багато іграшок. А ще — щоб поруч були ті, хто їх буде любити й охороняти від усякої біди.
Дивлячись на сяючу посмішку 10–річного хлопчика, неможливо повірити у те, що був такий момент, коли його життя висіло на тоненькій ниточці. Бо зараз ця жвава дитина сповнена енергії й бажання робити лише добрі справи.
— Зараз ми разом зі Славочкою вчимо англійську мову, — розповідає Тамара Голубятникова. — Я спеціально й літературу купила. Синок на 11 балів читає, вже й віршики іноземною мовою розповідає...
Але був у житті Тамари Михайлівни й такий момент, коли вона не на жарт злякалася за своє життя. Кілька років тому їй довелося зважитися на дуже серйозну операцію: чотири години пролежала жінка під загальним наркозом.
— Я боялася, що не зможу пережити операцію і Славик залишиться сиротою, — продовжує свою розповідь Тамара Голубятникова.
Перш ніж лягти під ніж, вона написала два листи й записку для дочки, у якій просила на випадок чого сповістити тих людей, які стежили за долею Славика. На щастя, той лист так і не знадобився. Тепер він зберігається про всяк випадок у таємному місці.
— Коли я відкрила після наркозу очі, — згадує жінка, — то першим побачила Славочку. Він увійшов до палати, підбіг до ліжка, обійняв мене. «Мамочко, ти жива», — тільки й сказав, а в очах сльози застигли... Тоді я й зрозуміла, що Всевишній залишив мене на цьому світі тільки заради його щасливих очей. Лікарі ж говорять так: «Це ви його, бабусю, на цьому світі тримаєте. Бо лише ви одна й знаєте, чим його годувати та які ліки йому потрібні». Ось так ми й підтримуємо одне одного.
...Дивлячись на цю щасливу родину, розумієш, що є в нашому житті ще місце милосердю. Й саме ці незабутні істини врятують наш світ від байдужого ставлення й жорстокості. І саме такими людьми, як Тамара Голубятникова та її син Славочка, пишуться найсвітліші сторінки сучасної історії нашої країни.
Цього року українські сім’ї всиновили 1528 дітей, а близько 1500 родин наразі займаються оформленням документів на всиновлення. Про це повідомила заступник міністра з питань сім’ї, молоді і спорту Тетяна Кондратюк. «Дуже важливо, що кількість усиновлень збільшується. Батьки, які вже мають своїх дітей, беруть до себе в родину сиріт, створюють дитячі будинки сімейного типу», — зазначає Тетяна Кондратюк. Сьогодні на кожні 10 сімей припадає 15 дітей. 70% родин виховують лише одну дитину, 25% — двох і 5% — трьох та більше.
З російського полону вдалося повернути 115 воїнів-захисників, яких обміняли на 115 росіян-строковиків, взятих у полон на Курщині. >>
Президент України Володимир Зеленський присвоїв звання «Герой України» воїнам Андрію Головні, Володимиру Міщенку та Олександру Роговському. >>
В Україні 23 серпня відзначають День Державного Прапора. Сьогодні у Львові заклали капсулу часу з побажаннями від людей, які творять сучасну історію України. >>
Глава держави наголосив, що попри агресію росії цінності, що є фундаментом цієї нагороди, залишилися незмінними: >>
В ухвалі зазначається, що йдеться про пістолет «Форт» 12-Р з магазином. >>
Південний окружний військовий суд розпочав дебати у фальсифікованій справі 23-х військовополонених з «Азову», яких російський «Меморіал» визнав політичними в’язнями. >>