Україна повернула з полону 115 захисників у День Незалежності, фото
З російського полону вдалося повернути 115 воїнів-захисників, яких обміняли на 115 росіян-строковиків, взятих у полон на Курщині. >>
Меланія Ковтонюк перед відправленням до Німеччини.
«8 липня 1942 року — це вже було останнє вивезення молоді і дітей — забрали нас, на станції закинули у вагони із соломою і повезли аж до Франкфурта. Ми малі, голодні — всього не опишеш. Десь у Карпатах вагони відкрили, хто хотів утекти — то половили озброєні фашисти з собаками...» Ці рядки — із щоденника Меланії Ковтонюк, яку в роки війни разом із десятками тисяч українців вивезли до гітлерівської Німеччини і змусили відробляти «панщину» на землі всемогутнього, як на той час здавалося, фюрера. Але серед численних історій остарбайтерів, як правило, трагічних і скорботних, її історія виглядає справжньою фантастикою — майже через півстоліття після тих подій іменем Меланії Ковтонюк влада міста Руссельсхайм назвала міський сквер.
Звісно, життя пані Ковтонюк по поверненні на Батьківщину спочатку мало чим відрізнялося від життя всіх тих, хто приїхав додому після закінчення Великої Вітчизняної. Роки в Німеччині для радянської людини тоді були безапеляційним вироком, сперечатися з яким в умовах системи вдавалося лише найстійкішим. Меланія Кирилівна разом із чоловіком змушена була залишити рідне село і облаштовуватися там, де про її невільництво не знали. Вчителювала у школі, виховувала своїх дітей, намагалася потроху забувати «гостинність» фашистської Німеччини, де під стусани наглядачів і завивання сирен минала її юність... А через кілька десятиліть на адресу пані Ковтонюк надійшов лист — школярі міста Руссельсхайм, де вона працювала на заводі «Опель», запрошували її приїхати до Німеччини. «Ті десять днів у Німеччині були для моєї мами дуже емоційно насиченими, — розповідає син Меланії Кирилівни Євген. — Із п’яти тисяч наших людей, що працювали тоді на «Опелі», приїхали лише вона та мамина подружка Люба». Було багато зустрічей, Меланія Кирилівна відвідала завод «Опель», зустрічалася із школярами, ходила до церкви, а у своєму щоденнику зробила тоді такий запис: «Ми їхали із сумнівами, але правильно зробили. Десять днів — це сльози горя і радості, які закінчилися великим взаєморозумінням, подякою». Євген супроводжував маму в тій поїздці, після якої для нього самого відкрилися зовсім несподівані сторони остарбайтерства. Скажімо, він зовсім не очікував почути запитання на кшталт: «Ви чого тоді до нас приїжджали — гроші заробляти? У вас тоді мало платили?». А Меланія Кирилівна менш за все планувала перетнутися там зі своєю колишньою наглядачкою: під час війни вона стояла цербером над невільницями, а через півстоліття, вже немічна, із ціпком, прийшла, наче нічого й не трапилося, на зустріч з українками і називала їх своїми дівчатками. Мабуть, то для неї була просто робота...
Ті десять днів були особливими і для Меланії Ковтонюк, і для сучасних мешканців Руссельсхайма. «Ми від’їжджаємо і знаємо, що тепер у нас є друзі, — цитуємо останню сторінку щоденника Меланії Ковтонюк. — Хай народи не знають, що таке війна, хай не знає така чудова молодь страждань, поневірянь, принижень...» На жаль, до звістки про те, що її іменем названо сквер у Руссельсхаймі, Меланія Кирилівна не дожила — цій новині за себе і за свою маму раділи її діти: Євген, Олена та Володимир. «Я думаю, вирішальну роль у тому, що іменем Меланії Ковтонюк названо сквер у Руссельсхаймі, відіграла її оцінка подій півстолітньої давнини — глобальна, пацифічна, — вважає Євген. — Вона усвідомлювала, що виростають покоління, які повинні розуміти не лише те, що тут страждали люди, але й мати бажання шукати сьогодні точки дотику». Міська ж влада Руссельсхайма своє рішення прокоментувала так: «Давши назву скверу перед колишнім Будинком партії, керувалися згадкою про більш як 5000 примусових робітників і робітниць Руссельсхайма. Як згадка про цю велику кількість жертв НС–режиму, історичному скверу буде присвоєно ім’я Меланії».
Цю незвичну історію я вперше почула від режисера Владислава Таранюка — про Меланію Ковтонюк він разом зі своїм товаришем Євгеном Ковтонюком зняв фільм «Босонога війна», який був у програмі цьогорічного фестивалю документального кіно «Кінолітопис», і отримав диплом. Зараз Владислав Таранюк, Євген Миколаєвич та ціла делегація з України на запрошення міської влади Руссельсхайма збираються до Німеччини. Цілком імовірно, що «Босонога війна» матиме продовження, адже тема людини і війни — невичерпна...
З російського полону вдалося повернути 115 воїнів-захисників, яких обміняли на 115 росіян-строковиків, взятих у полон на Курщині. >>
Президент України Володимир Зеленський присвоїв звання «Герой України» воїнам Андрію Головні, Володимиру Міщенку та Олександру Роговському. >>
В Україні 23 серпня відзначають День Державного Прапора. Сьогодні у Львові заклали капсулу часу з побажаннями від людей, які творять сучасну історію України. >>
Глава держави наголосив, що попри агресію росії цінності, що є фундаментом цієї нагороди, залишилися незмінними: >>
В ухвалі зазначається, що йдеться про пістолет «Форт» 12-Р з магазином. >>
Південний окружний військовий суд розпочав дебати у фальсифікованій справі 23-х військовополонених з «Азову», яких російський «Меморіал» визнав політичними в’язнями. >>