Фінський доброволець Вілле Мюккянен поліг у бою за Україну
У бою за Україну на Луганщині загинув 26-річний доброволець Вілле Мюккянен із фінського міста Пюхяярві. >>
Роман Безсмертний — про місяць перебування «під рашистами».
Роман Безсмертний провів 28 днів в окупації в Мотижині на Київщині, де відбувалися активні бойові дії і де була закатована родина сільської старости.
У попередньому номері «УМ» була опублікована перша частина розповіді Безсмертного про життя в окупації. Сьогодні — її продовження.
— А їжу просили? В погреби залазили?
— О, це окрема тема. Важливо, щоб наші люди це знали. Стільки часу вони нишпорили скрізь, і тільки в одне місце вони не заглянули — це погріб. Для них погріб, де можна жити, де консервація, соління, яблука, не існував. Одного разу вони побачили, що я гнилі яблука несу кролям, і попросили яблук. А вони гнилі, червакуваті...
— У мене окреме питання до їхньої поведінки. Припустімо, серед нелюдів є людина, якій те, що відбувається, здається мерзотним. Як їй поводитись у цій ситуації, якщо не брати опцію відмовитися від участі в «спецоперації». Що робити в Україні?
— Серед тих росіян, що були у дворі, був один, який загинув буквально в наступні дні, як я його побачив. Я хочу окремо виділити цей фрагмент, бо він показує моральне падіння цього зброду. В нас на будинку було лелече гніздо, а лелеки прилітають 22 березня — на свято всіх святих. Самець готує гніздо, а за два тижні прилітає самка. А вони прибігли якраз 22-го.
І був серед них один зовсім молодий. Як мені сказали, він не здав у військовому училищі сесію, і тому його зобов’язали підписати контракт, щоб зарахувати сесію. Його приставили до мене, і він мене мучив питанням, «когда прилетает эта птица, как она выглядит, вы мостили гнездо, я хочу ее увидеть».
І от я поставив йому питання «а что вы делаете?». І він ходив, ходив за мною і каже: «Вы задали мне вопрос, но я не знаю». Я вам це кажу, бо він виглядав по-іншому, ніж вони. Серед них були просто нарвані. Один кричав: «Да я тебя сейчас порежу на части, ты же понимаешь».
— Сирійським досвідом хвалились?
— Ні, ніхто не посилався на Сирію, на Чечню. Я мало їх питав, вибрав для себе тактику мовчати. Тільки коли вони захопили двох наших і кров пішла носом, я запитав: «Зачем ты это делаешь? Ты связал ему ноги, руки и бьешь». Відповідь була універсальна: «А как они к нам относятся?»
— Тобто ми у їхній свідомості ворог?
— Так. І не тому ворог, що захищається, а цивілізаційний ворог. І тут я просив би, щоб ні в кого не було ілюзій, що їх штовхнули і рішення прийняв путін, там у голові сміття таке, що нас не повинно бути. Принципово не повинно бути. Це як Геббельс доповідав Гітлеру, що після війни з українців треба робити фарш. Тут не повинно бути ніяких ілюзій, це орда.
Як у літописі написано: прийшли в Київ, грабували Десятинну, людей нищили. Це точно така поведінка й історично вона не мінялась. Як було під час походів Боголюбського, так і лишилась у Муравйова, який мітив у будинок Грушевського, де жила його мама. І ці точно так. Вони прийшли знищити все, що тут є. Перше — людей, друге — матеріальну культуру.
Ігор покійний (Сухенко) мені зразу сказав: «Не висовуйся». Я думаю, вони чого прийшли. За кілька днів до того в результаті боїв загорівся степ. І ми з сусідами його гасили, щоб не загорілося село, бо трава висока була. І над нами весь час висів дрон. І через два дні вони прийшли. Але Ігор мені сказав інакше: «На тебе навели». Вони мені сказали так: «Нам сказали, что вы общаетесь с царем».
— Може, вони Зеленського мали на увазі?
— Вони грубо поводилися щодо мене і лишили трьох чоловік, щоб мене контролювати. І вони казали: «Он ездил на велосипеде». А хто їздив на велосипеді? Саша — син Олі та Ігоря, він збирав замовлення на ліки. Таня йому скидала, що нам треба. А хлопчина інший розвозив. Це не просто був хлопчина — він коригував українську артилерію. Я знав про це. Але, крім мене, ніхто цього толком і не знав.
Але я думаю, що вони побачили, що ми гасимо траву, і зрозуміли, що в хаті хтось є. Бо на 1500 домогосподарств лишилося 300 людей. Це ми порахували, коли хотіли вивозити людей і доставити «гуманітарку». Я тоді зв’язався з Миколою Поліщуком — керівником українського Червоного Хреста, і він сказав, що може лише прикрити, але автобус ми маємо знайти самі. І попросив не вішати червоні полотна, тільки білі.
Ігор радив мені виїжджати, а сам вирішив лишатися. Питаю: «Чому не виїжджаєш?». Каже: «Розумієш, тут дві проблеми: перше — росіяни, які грабують. А є ще й свої мародери. Поки я тут, вони не зачеплять людей. Але якщо я виїду, то вони розтягнуть усе». Я дуже добре розумів мотивацію Ігоря, і що моя присутність — колосальна небезпека для села.
— Якби вони дізнались, що ви Безсмертний, що б було?
— Та що... Пххх... Мені періодично дзвонили ваші колеги, питали, що зі мною, бо весь час ширилися чутки, що мене взяли в полон. Бо щодня вони заходили зранку, робили засаду і ввечері, іноді близько 8-9-ї, ішли.
— Були вбивства, зґвалтування в селі?
— Окрім цих відомих випадків (смерть родини Сухенків), після кожного бою, який у селі відбувався чи через прихід розвідгрупи, чи чого іншого, вони робили обхід, палили хати й розстрілювали людей. Ігор до мене прийшов 23-го зранку і каже: «Я тебе прошу, повідом нашим, щоб вони так не чинили — вони нехай або звільнять село, або не провокують, бо вони перетворять Мотижин на Хатинь». Дивись, за минулий день два трупи. А причина була, мама правду сказала, вони як собаки — їх зачепили, вони злість зігнали на місцевих.
— Важлива частина вашої історії, що дружини і дітей з вами не було. Як ви переживали що вони не поруч, і як дружина?
— Як тільки почалось бомбардування Києва, я побачив цей переляк у дітей і Тані, 24-го ввечері я вивіз їх до Львова. Добу ми їхали. Я їх відвіз і повернувся. Абсолютно свідомо, бо там лишалась мама. Друге завдання, яке я ставив перед собою, — вивезти маму, але вона відмовлялась.
Потім, коли ми вже займались евакуацією людей, я знову казав: «Мамо, поїхали». «Я не поїду». І один із росіян запитав мене: «Почему вы здесь остались?» І я відповів: «А ты бросил бы маму, которой 83 года?».
Мене двічі приходили забирати. Один раз я пропустив це. На другий раз, вже коли група мала вийти, я запитав у мами: «Ти поїдеш?». Вона сказала, що ні. Я тоді зробив такий фінт: сказав, що мене завтра вивезуть, а вона лишиться сама. Зробив це навмисно. Я б нікуди не поїхав. Але через дві години я до неї зайшов, і вона погодилась.
27 числа в село вже зайшли наші, зайшли танкісти. Я їх завів у хату, показав, де був противник. І буквально після цього влетіла спецгрупа, мені дали три хвилини, я забрав маму з погреба (в той день ішли сильні бої), і нас вивезли з нею в Київ.
— Ви сказали, що листувались з дружиною. Я так розумію, що спілкування було суто побутове?
— Усі комунікатори були вилучені. Або існували в режимі — завантажив, передав інформацію, вилучив. Що стосується Тані, я писав їй неправду, писав, що все добре.
— Вона розуміла, що ви обманюєте?
— Вона розкусила мене, коли я написав, що в мене 3% заряду. Тоді вона все зрозуміла. Тоді вже не було чим зарядити телефон.
— І так вона зрозуміла, що у вас забрали машину?
— Так.
— У нас у селі була собача стежка, якою люди виходили з села на свій страх. Я виїхала попід трасу, поки горіла ворожа колона. У вас у селі була така можливість у людей втекти?
— Яка ситуація, село було транзитним для тих, хто виїздив із Бучі, Гостомеля, Ірпеня. Бо вони виїжджали на Житомирську трасу, на Ясногородку, Бишів, Фастів. Іноді, коли вже перебили в’їзд у Мотижин, їхали на Житомирську трасу через Копилів, знову на Мотижин і крутились такою петлею. Навіть зараз на в’їзді в село ви побачите згорілі автомобілі. Їх і розстрілювали, і всяке було.
Був випадок, коли в центрі села поранили жінку, але дозволили її відвезти в Бишів, і так її врятували. Але були випадки, коли люди їхали колонами з Бучі, домовлялися з ними, і вони пропускали людей у Копилові. Найнебезпечнішим був відрізок від Мотижина до Ясногородки, бо з обох боків стояли БМП і могли просто розстрілювати автомобілі. Що вони й робили.
— Зараз уже підходить 9 травня і всі чекають, що скаже путін у цей день. (Інтерв’ю записане за кілька днів до 9.05. — Ред.). На вашу думку, що це буде?
— Перше — давайте відштовхнемося від того, що ми живемо в абсолютно різних світах. Від того, що скаже путін, у нас і для нас нічого не зміниться абсолютно. Він живе і вся росія живе у своєму світі. І все, що він говорить, має значення для них. Для нас війна була, є і буде. Все, що він каже, — це щоб ці собаки (як їх називає моя мама) приїжджали і гавкали. Тобто стріляли по нас.
— Вийшла днями стаття колишнього радника путіна, що росії потрібна тільки перемога і щоб України не існувало, інакшого виходу для росії немає.
— Я, може, не так висловився, як хотів сказати. Мене не цікавить позиція путіна. Мене цікавить позиція президента Байдена, канцлера Шольца. Я пропонував би зараз політичному керівництву України хоча б розмовами з ключовими персонами обговорити два питання. Перше — доля росії після... Бачите, в кінці я ставлю багато крапок.
— Бо варіантів може бути безліч...
— Друге — український солдат лінію кордону переступить чи не переступить?
— Власне, британці вже сказали, що ми маємо законні підстави знищувати воєнні об’єкти на їхній території. Ви маєте на увазі воєнні дії на території росії?
— Таню, за 56 років я навчився читати тексти. Я хочу пропонувати світу обговорити два питання: «доля росії після» та «чи український солдат переступить лінію кордону чи ні».
— Ви не думаєте, що після цього настане те саме застосування ядерної зброї?
— Фраза, яка промайнула після розмови Шольца і Байдена, що світ не визнає ніякі дії, що будуть порушувати принципи територіальної цілісності України, мене не влаштовує. Чому? Бо ви зібрали конференцію, щоб поциганити гроші всього світу, щоб відновити Україну. А той, хто зруйнував Україну, він буде сидіти і чекати?
— І зможе зробити це знову й знову?
— Тому я дуже делікатно пропоную, щоб політичне керівництво не у зверненні до парламенту — хоча це теж треба робити — поставило це запитання. В чому геніальність дій Вашингтона? Рамштайн — це не Тегеран і не Ялта. Вони дали чітко зрозуміти, що не розписуватимуть партитуру на двох і на трьох, бо нас 43. Це нова позиція, нова конфігурація світу. Але мені було ключовим, чи поставить міністр оборони в Рамштайні два запитання, які я озвучив, чи ні.
Якщо Україну цікавить питання, якою має бути росія, щоб вона змінилась, я скажу. Щоб це не було так, як було оголошено Ейзенхауером, що Німеччина має бути настільки низько, щоб вона вже ніколи не піднялась.
Я розумію фактор ядерної зброї і чому вони бояться поставити запитання, що після. Це фактор ядерної зброї. Але він абсолютно помилковий. Бо подивіться: Фінляндія, Придністров’я, Україна. Навіть у маленькому — Херсон, Миколаїв, Запоріжжя. Там є атомна станція. Ізюм, Харків. Це інформаційне наповнення чого? Ми вас зараз запремо так, що ви будете боятися всього. І сядете за стіл, і підпишете, що ми скажемо.
В чому помилка? В тому, що в таємному протоколі, який було підписано Труменом і Черчилем, було визначено не Хіросіму і Нагасакі, а чотири міста. Чому два лишились незачеплені? Тому що Хіросіма відбувається і Хірохіто оголошує загальну мобілізацію. Нагасакі — капітуляцію. Таню, ніколи на планеті Земля і ніхто більше ядерну зброю не використає. Її використали двічі, і щоб зараз не говорили, переляк цей залишився на все життя.
— Але ми говорили про такі надцінні ідеї, і мені здається, що для росіян краще знищити весь світ і себе, ніж програти... А для путіна в його стані...
— Ні, ні, ні... Для орди важливо оце «ми над вами, ми будемо розказувати, як вам жити». Оця фраза «мы себя защищаем» — це крайня річ. Тобто ми ніхто, ми це розумієм і ми хочемо жити. І якщо брати їхню фразеологію, про що вони говорили, то вона зводилась до того: «ми все розуміємо».
— Але для того, щоб вони зрозуміли, треба, щоб покришили 80% їхньої бригади. Вони розуміють, бо бачать смерть. Ті, що в росії, мріють мстити і знищити нас. Коли я читаю їхні коментарі, я берусь за голову.
— Таню, кого ви зараз перед собою бачите? Солдата радянської армії, який писав заяву добровільно про службу в Афганістані. Те, що ви зараз говорите, я знаю в тій формації. Чому я це писав? Бо я знав, що мій однокласник загинув і я хотів помститися. Це пройдуть роки, і я зрозумію, що наша функція там була загарбницька. Це перша реакція. Але є й друга.
Перші, хто сьогодні зрозумів, — це буряти, башкирці, дагестанці, татари, марійці, мордовці. І що треба зробити найперше? Щоб вони відчули себе бурятами, башкирами, татарами, мордвинами, марійцями. Тоді все, про що ми говоримо, їм стане зрозумілим в один момент. У чому проблема? Я не розумію, чому бурят вважає себе «рускім».
— Але ви уявляєте, скільки інформаційного ресурсу треба, щоб зламати цей міф. Ми навіть не продукт пропаганди ламатимемо. Ми не розвінчуватимемо фейк. Ми будемо ламати екзистенційний міф людини.
— Уявляю. І я не випадково поставив запитання «Росія після...» Бо те, що говорить рідко хто в росії (наприклад Юдін), що насправді, поки ці народи не будуть ідентифікувати себе як етноси, імперія зла була, є і буде. Будуть лише паузи, що дають можливість передихнути. І ця унікальна конфігурація Рамштайна, яка повинна закласти розуміння, — не вирішення проблеми забезпечення України зброєю, а розв’язка цього питання. Бо ми можемо вирішити його на 10-15 років, далі воно вернеться на круги своя. Бо ці люди не відчувають себе ціннісними.
— І ще, думаю, що ця зустріч у Рамштайні рушить для них міф про протистояння США і НАТО, тут проти них увесь світ. Але вони його можуть трансформувати для себе просто у ворожий Захід...
— Так, цей міф розбивається тільки в один спосіб: бурят має зрозуміти, що він бурят, а не «рускій». Татарин має відчути себе татарином...
— А як це зробити? Має прийти якийсь хлопець із Китаю і сказати: слухай, та ти ж бурят.
— Для цього відповідь проста — український солдат має пройти через кордон...
— Ой, скільки людей вас не зрозуміють...
— Бо якщо він не переступить через кордон, це буде лише пауза.
— Здається, для нас у крові — оберігати свій ареал, а не наступати.
А потім багатьох людей у Європі, які нам щиро допомагають, ми можемо, коли переступимо кордон, втратити той ореол справедливості, захисної війни.
— Проблема в тому, що Україна зараз веде конвенційну війну. Проти нас іде гібридна війна. І є поняття права війни, а є права на війну. Держава, яка захищається, зобов’язана захистити свій народ. Вона не перебирає способом, бо вона не починала цю війну, на неї напали. І зараз цього права на справедливу війну не помічають. Справедливу. Ведення конвенційної війни на території ворога не означає тотальне знищення.
— Власне, чому я згадала заяву британського міноборони, що ми маємо право знищувати військові об’єкти на території РФ.
— Так і президент Байден говорить, що США має законне право постачати Україні зброю, будь-яку зброю. Але питання до Рамштайну, до якої межі вони здатні сприйняти відповідь на це питання. Для мене суть Рамштайну полягає в тому, що ці люди або мають забезпечити повернення усіх у рамки міжнародного права, яке існувало до..., і всі його виконуємо, або формування нової системи міжнародного права і безпеки. Але Рамштайн, який просто вирішує задачу зброї, він нічого не вирішує. Фраза про те, що Україна має відновитись у територіях до початку агресії 2014 року, мене не влаштовує. Світ має повернутись до тієї системи, якою він був після розпаду СРСР, — Грузія має повернути свої землі, Молдова — свої, Японія — свої, Фінляндія — так само. Оцьому злу треба показати, що все має повернутись на законну основу. Тоді можна говорити про те, що логіка відновлення росії та її існування має глузд. Бо будь-який інший варіант означає, що ми беремо паузу. Якщо світ погодиться на те, що імперія зла періодично приводитиме в дію механізм війни, то заради чого це все? От захотілося не виконувати статут ООН — і не виконують. І де гарантія, що не прийде такий самий ідіот у тій же самій росії. Один раз вдарили в штангу — ну добре, але зараз? Коли всі бачать руйнування системи міжнародного права. Давайте вдумаємось, що таке формат по Придністров’ю — 3+2, що таке формат по Ірану — 5+2, що таке Нормандія і Мінськ? Адже є ОБСЄ, є Рада Безпеки...
— У принципі, за місяці війни ми дійшли висновку, що всі ці інституції, включаючи Червоний Хрест, не працюють у тому форматі, як ми уявляли...
— Абсолютно правильно. І я це побачив на практиці, коли просив Миколу Єфремовича допомогти вивезти людей, а він каже: «Чим я тобі допоможу». Більше того, він каже, не використовуй прапор червоний. А це чує людина, яка розповідає студентам про символи і прапори, яка знає, що є конвенція, що є закон України, є закон росії про емблеми і прапори Червоного Хреста, які заборонено використовувати бойовим організаціям. Усе це не працює, бо одному захотілося на всьому цьому поставити хрест. Тоді або треба цього одного покарати, або міняти всю систему, бо вона нездатна справитися з цим одним.
Я кажу, що ця система дієздатна, вона може працювати, тільки треба вирішити одне питання — росія після... і чи український солдат переступить.
— По суті це питання, як завдати росії поразки, бо ми маємо розуміти, що якщо ця країна не програє, то нічого не буде, і це не про економічні санкції.
— Ця країна веде дику війну. Вона не розуміє, що війна ведеться за правилами. Так от світ має їй продемонструвати: український солдат заходить і, за всіма правилами, доводить ситуацію до перемоги. Дивіться, ось це війна, ось так воюють. Бо інакше те, що відбулось, буде перманентно повторюватись. І ще одне: треба розуміти, що там далі знаходиться Китай. Відповідь на запитання долі Росії — це буде сигнал Китаю. І про це не треба забувати.
— Ми тут не говорили про роль Китаю в цій війні, в певний момент з’явилось відчуття, що ця країна сидить, дивиться, а одного разу використає ситуацію у своїх інтересах.
— Ситуація набагато гірша. Китай — це не держава в людському світі, це інша планета. І я поки зустрів лише одну людину в текстах, яка поки хоч сказала — це генсек ООН, який на сесії у вересні минулого року сказав, що найбільшою трагедією нинішньої ситуації є те, що світ знову повертається до двох формацій. Маючи на увазі Китай і всіх інших. І якщо подивитися на все, то це інша планета — по людських ресурсах, банківській системі, промисловості, економіці. Планета, яка дозволяє собі все, — красти технології, паразитувати на чому завгодно, знущатися з власних народів.
— Наскільки ця інша планета зацікавлена в існуванні росії?
— Цій планеті потрібна росія як ресурс. Майже 30 років Китай використовує росію як ресурс. Більш ніщо. Ніякі рішення, які стосувалися СРСР чи рф, які приймав ЦК КПК у 70-80-ті роки, не змінені й не припинені. Те, що вони робили, те вони успішно роблять.
Я б іще сказав, що Китай використовує росію не лише як ресурс, а й як стінку в більярді, щоб куля від неї міняла траєкторії...
— У мене ще одне запитання. Як вам поведінка Білорусі в цій ситуації? З одного боку, в них не було жодної антивоєнної акції. З іншого — говорять про акти саботажу на залізниці й деінде. Для вас ця склянка напівповна чи напівпорожня?
— Для мене Лукашенко і вся система оборони та безпеки — це ворог. Білорус для мене — напівзнищений етнос, який не подає сигналів, що він живий. Бо різниці між цим загнаним білорусом і башкиром, мордвином немає ніякої. У них немає того, що є в самоідентифікованого етносу, нації — цінностей.
Ми живемо в системі християнських цінностей. Хтось більше, хтось менше. Ми розуміємо так, що є добро, а що є зло. Той, хто себе не ідентифікує, він ніколи в житті не розрізняє добра і зла. Бо в нього нема цього набору цінностей. Тому білорус нічим не відрізняється від народів, про які я кажу. Його дуже легко поставити у стрій і змусити стріляти. В українця чи кого завгодно. І якби вони сюди зайшли, ніякої різниці між ними і тими, що тут були, не було б.
Чому цього не відбулось? Бо вони прекрасно розуміли, що там пів мільйона українців. Бо ці люди б піднялись. Ось що стримало Лукашенка. Ув’язатись у бойові дії — це означало б поділити цю країну на дві — Західна Білорусь і російський протекторат. Лукашенко і камарилья більше пеклися про себе, ніж про білоруса, тому вони й не ув’язувалися в бойові дії.
Де вони помилились? Для мене абсолютно однаково, у який спосіб Лукашенко воював проти України. Він достойний того, щоб український солдат переступив лінію кордону. Ми до цього часу дивимося на війну, як нам втюхали в кіно і книжках про Другу світову. Війна, яку веде українська армія, — це зовсім інша війна. Так, у ній трапляються ексцеси, коли неправильно наведена гармата стріляє в будинок. Я це бачив, але це ексцес. Але армія не воює з цивільним населенням.
На жаль, здебільшого ми не розуміємо, що ведення війни тоталітарною та демократичною країною кардинально відрізняються. Чому я наполягаю, щоб український солдат переступив через кордон. Ми багато говоримо про реформи. Ми їх не зробимо, якщо цього не відбудеться. Ми лишимося напівфабрикатом. Ми маємо зрозуміти, що таке діяти по закону. І перше, де ми маємо діяти по закону, — це там, за лінією кордону.
Тетяна Ніколаєнко
журналіст, автор «Цензор.НЕТ»
У бою за Україну на Луганщині загинув 26-річний доброволець Вілле Мюккянен із фінського міста Пюхяярві. >>
Северенчук був відзначений низкою нагород: відзнакою «Хрест пошани», нагрудним знаком «За військову доблесть», «Золотим хрестом» та орденом «За мужність». >>
Медикиня Олександра Мулькевич з позивним «Майк» загинула внаслідок атаки російського дрона на авто медичного батальйону "Госпітальєрів" на Харківщині >>
Громадянин Польщі Пшемислав Расевич-Кучинський «Кордіян» поліг у бою за Україну. Воїна-добровольця поховано на Марсовому полі у Львові - саме такою була його остання воля. >>
Бійці 225-го окремого штурмового батальйону ЗСУ «зачистили» і взяли під контроль село Дар'їно Курської області. >>
На петицію проти закриття річки Либідь у колектор відповів київський міський голова Віталій Кличко. >>