В Софійському соборі пролунала Молитва за Україну, фото
Молитва пролунала у стінах давнього Софійського собору в Києві у День Незалежності України 24 серпня. >>
Видавець Іван Малкович зізнається, що кращого за українське наївне мистецтво у світі і в його житті нічого немає. (з сайта polyartgallery.com.)
У Софії Київській в галереї «Хлібня» відкрилася виставка з музейних і приватних колекцій «Збережене сонце. Український наїв ХХ ст.». Тут кожен українець почуватиметься, як у раю. Всі до одної картини теплі, затишні, щирі та надзвичайно кольорові. Кураторка виставки, видавець і галерист Лідія Лихач зізналася тихцем, що наївний живопис такий солодкий, що його хочеться «облизувати». У п’яти просторих залах представлено творчість найвідоміших непрофесійних художників — Панаса Ярмоленка, Марії Примаченко, Катерини Білокур, Григорія Ксьондза, групи полтавських кустарів, Івана Лисенка, Марії Нелеп та інших. Вони творили у жорсткі 1920-ті, голодні, колективізовані 1930-ті, воєнні 1940-ві. Але і в найбезнадійніші десятиліття майстри створювали яскраві фантастичні твори, в яких багато сонця, високої і гордої радості духу.
Директор музею Гончара, співкуратор виставки «Збережене сонце» Петро Гончар запропонував добре роздивитися кожну роботу. «Ви ніде не побачите страждань і горя. Люди замовляли наївний живопис, купували його на базарах, щоб красою затулити рами, вікна, створити фантастичний світ», — розповідає Гончар.
За його словами, він хоч і професійний художник і багато років колекціонує наївне мистецтво, їздив по селах, вишукував твори, купував їх для музею, але досі, коли запитують, чому йому подобається наївне мистецтво, знизує плечима — не знає. Проте відомий сучасний художник вірменського походження Арсен Савадов уже давно знайшов для себе на це запитання відповідь: «Ярмоленко, Примаченко, Білокур — абсолютні генії. Вони ті художники, які бачать прямо, прямобачачі. Їх у світі дуже мало. Ван Гог, Піросмані. І все, ця лінія закінчується. Всі інші художники працюють iз формами. У цьому випадку ми маємо справу з прямобачачими художниками, які не потребують інтелектуальної апеляції, їхнi твори потрапляють відразу в серце, а тоді вже доходять до розуму».
Петро Гончар додає, що непрофесійні художники несли сонце тому, що цього вимагав ринок. Простим людям були до вподоби картини з сюжетами, де дівчина несе воду, хлопець жене корову пасти, на яких у пишних квітах біліє їхня хатина або ж портрети людей з усієї околиці, які малювалися з фотографій. Каже, що донедавна в Україні наївне мистецтво не цінувалося. На базарах його можна було купити по 10 гривень. А тепер приходиш і питаєш, почому. А вони таку суму називають, що рот від подиву роззявляєш. «Дорого? Та це ж наїв!» — велично відповідають на базарах.
Гончар також додає, що непрофесійні художники малювали, як діти, не знаючи меж і правил. Але не всім дітям виходить намалювати щось гарне. Так і не всі непрофесійні художники могли продати свої картини. Тільки найкращих відзначила історія, геніальних. І якби вони отримали художню освіту — пиши пропало — не було б в Україні наїву. От багато професійних художників намагаються писати під наїв. «І що з того виходить? Краще іноді піти подивитися на живi квіти, ніж на їхні твори. Багато робіт сучасних художників можна з легкою душею завантажити на віз, бо не мають ніякої цінності», — підкреслює Гончар.
Видавець Іван Малкович на виставці «Збережене сонце» ходить і тільки від задоволення прицмокує. «Моє улюблене мистецтво — це наївне мистецтво. Вдома у мене висить тільки дитяча графіка і наївне мистецтво. Нічого кращого у житті і світі не знаю. Сюди має прийти вся Україна і подивитися, які ми тоді, коли найчистіші душею».
З ним погоджується галерист Євген Карась. «У нас аграрна країна. Ми черпаємо енергію iз землі й від сонця. Ця виставка — невичерпне джерело для українця. Весь світ втратив наївне мистецтво. І ми втрачаємо. Це відбувається на наших очах. Тому я закликаю всю культурну громаду подумати над тим, щоб виставка наївного живопису відбувалася в «Мистецькому арсеналі» у всіх залах на першому поверсі. Наїву в Софії тісно. І ми варті того, щоб його бачити постійно, заряджатися цим живописом кожного божого дня».
Зовсім по-іншому на наївний живопис дивиться інший професійний художник, колекціонер, реставратор Василь Куля. «Чоловіки у вільний час займаються пошуком вродливих жінок. А я шукаю наїв. І то дуже прискіпливо», — жартує чоловік, який надав для виставки кілька робіт зі своєї колекції.
Виставка «Збережене сонце» проходитиме у Софії Київській до 31 жовтня. Як зазначили куратори, на цьому історія з наївом не закінчиться. Насправді, це перша виставка великого проекту «Український наїв ХХ століття». Далі плануються лекції, виставки інших майстрів, зустрічі, на яких розповідатимуть, що наїв означає в українській, французькій та американській культурах. До речі, якби не французи, то про український наїв мало хто б знав і його б просто викидали і спалювали, як це з малюнками Катерини Білокур робили її батьки. Петро Гончар каже, що саме вони почали оцінювати українських непрофесійних художників після того, як з’явився авангард. У Франції є свій наїв, та його зіпсували професіонали. У них на першому місці власне «я», а в українському наївному живописі — «Ми», колективне.
«УМ» поцікавилася в куратора, чому так довго він не приступав до цієї виставки, чому лише сьогодні вона з’явилася. На що Петро Гончар відповів, що зараз вона значно потрібніша, ніж рік тому, наприклад. Адже «Збережене сонце» — це збережена чистота. «Своїми роботами митці зберігали чистоту народу, дарували сонце у темні часи. Це була їхня зброя. І маю сказати, вона устократ сильніша за кулі й гранати. Бо за нею — серце і любов».
Анатолій Криволап, найдорожчий український пейзажист:
— Усе життя я зачарований творчістю Катерини Білокур. Для мене мало значення, що вона народилася й жила в Богданівці, неподалік від мого Яготина, що я школярем бачив її картини в музеї. Це була перша зустріч із мистецтвом.
Мушу покаятися — на першому курсі художнього інституту, коли вкотре обходив експозицію Катерини Білокур у музеї, я поцупив пензлик. Там лежало багато її малярського причандалля, яке вона робила власноруч, і мені дуже хотілося мати один предмет, як талісман. Цей пензлик був зі мною довго, понад двадцять років, а при переїзді десь загубився. Звичайно ж, я розумів, що ніколи не буду таким, як Катерина Білокур, але сам дух, чар її творчої тайни завжди мене гіпнотизував. І, можливо, цей талісман допоміг, став благословенням. Це факт у моєму житті, про який я старався не говорити, але сказав. Я ніколи в житті не брав чужого, а тут не втримався: так хотів бути художником, що, за Фаустом, напевне, був готовий віддати за це душу.
Арсен Савадов, художник-концептуаліст, фотограф:
— Марія Примаченко — велика художниця. Найкращі її твори були написані з 1937 по 1939 рік. Марія Примаченко — зірка наївного мистецтва. А можливо, й іншого нема.
Насправді, у Примаченко багато страшних образів, страшніших, ніж Сталін. Якщо прибрати всю матісівську декоративність, то її образи дуже сильні і не надто добрі. Якщо збільшити багато її образів одночасно, напевне, це буде не менш страшно, ніж «Парк Юрського періоду» Спілберга.
Микола Маценко, художник, любитель кітчу та стьобу:
— Наївне мистецтво — це дуже великий пласт української культури. На мою думку, фундаментальна відмінність між професійним мистецтвом і наївним така сама, як між молитвою і психотерапією. Це два різні шляхи досягнення душевного балансу. Тобто, можна діяти просто, інтуїтивно, або через психотерапевта, який знає, на які кнопки натиснути, які маніпуляції здійснювати.
Люди з народу, які не знають професійної «кухні», пишуть картини, бо не можуть не писати. Вони творять від душі. І досягають результату. Професіонали намагаються досягти того ж результату, того ж впливу на серце глядача, але діють згідно з певною професійною формулою. Я, як професійний художник, теж хочу досягти цього результату, але не завжди виходить.
Молитва пролунала у стінах давнього Софійського собору в Києві у День Незалежності України 24 серпня. >>
Палац Розумовського почали відбудовувати за часів президентства Віктора Ющенка. На це пішли бюджетні гроші, також проєкт профінансували найбагатші на той час бізнесмени України. Урочисто відкрили відреставрований палац у 2009-му, саме 22 серпня. >>
У власність держави суд повернув комплекс будівель Свято-Духівського монастиря Свято-Успенської Почаївської лаври. >>
Від експозиції, присвяченої Лесі Українці, залишилися лише маленькі світлини вперемішку з фото Пушкіна, Толстого і Цвєтаєвої, та письмовий столик, за яким вона працювала. >>
Володимир Павлович Вітюк — лікар, хірург. Сотні успішно проведених ним операцій врятували безліч людських життів та зберегли здоров’я тим, хто, здавалось, перебував у безнадійній ситуації. >>
Житомир, Вінниця, Хмельницький і ще півтора десятка міст охоплює Всеукраїнський тур «Симфонія Криму. Повернення» >>