Війська рф сплюндрували заповідник «Кам’яні Могили»
На території заповідника “Кам’яні Могили” у Маріупольському районі розташувалися російські війська – тож урочище фактично знищено. >>
Андрій Потебня. (з сайта wikimedia.org.)
Найяскравішою постаттю поміж українців — учасників цього повстання був, безперечно, офіцер російської армії Андрій Потебня, брат українського вченого Олександра Потебні. Андрій прожив лише 24 роки й загинув у бою з імперськими карателями в березні 1863–го. Його коротке героїчне життя нагадує спалах зірки, яка падає, — вона й смертю своєю освітлює шлях.
А починалося польське повстання так. Вранці 15 червня 1862 року військові та гарно вбрані дами прямували до центральних алей Саксонського парку у Варшаві, де прогулювався статечний чоловік у темному. Чітко карбуючи крок, до нього наблизився ясноволосий зовсім юний офіцер:
— Ви намісник Лідерс?
— Я. Що вам потрібно?
У відповідь прозвучало два постріли, і в тиші, яка настала по тому, офіцер продув револьвер, сховав його до кишені й подався до кав’ярні, що мала наскрізний хід.
— Я всадив його в голову за Арнгольдта і Сливицького, — сказав через кілька годин Андрій Потебня Ярославові Домбровському, діставшись до його квартири.
Наступного дня так само передавалися з уст в уста деталі попередньої події: на валу Новогеоргіївської фортеці в Міндлині о четвертій ранку 16 червня 1862 року виконано смертний вирок бунтівникам Арнгольдту, Сливицькому і Ростовському, що його затвердив генерал, царський намісник Олександр Лідерс.
Андрій Потебня побачив світ 19 серпня 1838 року в селі Перекопівка на Роменщині Полтавської губернії: цього літа виповнилося 175 років від дня його народження... Батько Андрія — Панас Юхимович Потебня — походив із запорожців. Був відставним штабс–капітаном, брав участь у війнах iз Персією і Туреччиною, в 1828–29 роках служив судовим засідателем у Ромнах, де мав будинок, у Перекопівці в нього був хуторець із п’ятьма кріпаками. У родині Потебнів було п’ятеро дітей: чотири сини й одна донька. Троє з чотирьох братів — Андрій, Петро і Микола — віддали своє життя боротьбі з російським царизмом, стали революціонерами. Ерудований у багатьох наукових питаннях, володіючи кількома мовами, батько майбутнього героя визвольного повстання Панас Юхимович над усе цінував освіченість. Андрій був у сім’ї другим сином, першому — Олександру — судилося стати відомим ученим, засновником так званого психологічного напрямку у вітчизняній філології. Його іменем названо Інститут мовознавства НАН України.
1848 року десятилітнього Андрія батьки віддають до Орловського, а згодом до Полоцького кадетського корпусу. Відкритий 1835 року в стародавньому білоруському місті, корпус мав цілком конкретну мету: русифіковувати дворянську молодь західних, недавно загарбаних губерній, боротися з ворожими царській Росії настроями, які йшли з Польщі, — вона ще вирувала після потопленого у крові повстання 1830—1831 років.
Згодом 16–й випуск Полоцького кадетського корпусу, до якого належав Андрій Потебня, переводять у Петербург. Там Андрій Потебня подружився з Ярославом Домбровським, який познайомив Андрія iз Зігмунтом Падлевським. Цей видатний діяч польського визвольного руху стане палким прибічником співробітництва революціонерів різних національностей.
Андрій Потебня у званні прапорщика був відправлений у 16–й Шліссербурзький піхотний полк 4–ї піхотної дивізії, розквартирований у Варшаві: між ним і людьми, до яких так рвалася його душа, постав мундир офіцера російської армії, мундир загарбника. Не допомагали ані досконале знання польської мови, ані вроджені щирість та доброта. Через два роки Потебню посилають у Царськосільську стрілецьку школу. Найімовірніше, саме тут він познайомився зі своїм геніальним земляком Тарасом Шевченком. У Петербурзі по руках ходив герценівський «Колокол», студентська громадськість перебувала під впливом діячів революційно–демократичного руху, зокрема друга Тараса Шевченка Зігмунта Сераковського. Діставши 1 грудня 1858 року свідоцтво І ступеня про відмінне закінчення офіцерської школи, Потебня повернувся до свого Шліссербурзького полку в Польщу. І одразу знайшов однодумців.
Що дасть перехід у повстанський табір, якщо доведеться стріляти в солдатів, які залишаться по той бік барикад? Із такими запитаннями Андрій Потебня звернувся до Герцена й Огарьова від групи офіцерів тих військ, які перебували в Польщі. Відповідь, як згодом з’ясувалося, перехопила пруська поліція, і офіцери приймають самостійне рішення. Поручик Пилип Каплинський, за плечима якого теж була «Петербурзька школа», пропонує об’єднати стихійні гуртки в єдине ціле: так виникає революційна організація російських офіцерів у Польщі, що згодом дістала назву «організація Потебні».
Та за успіхами не забарилися й арешти. Зниклого Андрія Потебню занесено до списку політичних злочинців. Він був змушений, як згодом розповідав, перевдягатися і ксьондзом, і ченцем, і навіть у жіночий одяг. Наприкінці липня у Варшаві серед солдатів і офіцерів починає ходити прокламація з надзвичайною назвою: «Духовний заповіт поручиків Арнгольдта, Сливицького, унтер–офіцера Ростовського і рядового Щура, які загинули мученицькою смертю 16 червня 1862 року у фортеці Новогеоргіївську». «...Нас боялися розстріляти у Варшаві, знаючи, що ви в нас стріляти не будете», — пишеться в ній. «Поєднайтеся вірою з вашими офіцерами: вони поведуть вас на гнобителів, вони дадуть вам волю і благоденство». Це — рука Андрія Потебні, котрий, повернувшись iз Лондона, продовжував розширювати і зміцнювати армійську організацію.
У вересні 1862 року оголошено рекрутський набір до царського війська — «бранку». Молодь, попереджена варшавською організацією про «бранку», почала тікати в ліси й стихійно утворювати партизанські загони. Центральному національному комітету, який оголосив себе тимчасовим національним урядом, не лишилося нічого іншого, як у ніч iз 10 на 11 січня закликати народ до зброї. Планувалося захопити арсенал та фортеці, але це не вдалося, й озброєні всього–на–всього мисливськими рушницями повстанці опинилися супроти чудово підготовленої 120–тисячної каральної армії. Почалася партизанська війна. За перші тижні польські патріоти здобули кілька серйозних перемог, повстання почало перекидатися на територію Литви й Західної Білорусі. Керівники «Землі і волі» планували за цієї ситуації сформувати російські республіканські дружини, щоб повести їх углиб Росії під гаслом: «Воля — народу, земля — селянам». Але сили були надто нерівні...
У лютому Андрій Потебня знову приїхав до Лондона. Кінцева поразка польського повстання була очевидна. Йому пробували делікатно це пояснити — він не суперечив, не висловлював марних надій. Пообіцяв Огарьову й Герцену будь–що зберегти Комітет російських офіцерів і його зв’язок із «Землею і волею».
— Ти їдеш у Польщу, тебе там уб’ють, — сказала давньому другові маленька донечка Герцена, повторюючи слова дорослих. Андрій мовчки погладив дитину по голові...
Повернувшись iз Лондона до Варшави, Потебня разом з уповноваженим ЦК «Земля і воля» закликає офіцерів і солдат російської армії підтримати польське повстання, твердячи, що зі звільненням Польщі тісно пов’язана ідея свободи багатостраждальної Батьківщини. Ця прокламація швидко поширюється по всій Російській імперії. У ніч iз 4 на 5 березня польські повстанці, озброєні косами, напали на значно численніший загін російського війська. На чолі загону теж iз косою в руках ішов Андрій Потебня: куля наздогнала його, коли він перелазив через стіну цвинтаря містечка Пяскова Скала. Низка закордонних газет відгукнулася на смерть Андрія Потебні. 1953 року, у 90–ту річницю повстання, прах Андрія Потебні і тих, що загинули разом iз ним, iз великими військовими почестями було перенесено до розташованого неподалік місця бою замку біля Пяскової Скали і поховано в братській могилі. Цей замок на околиці Кракова перетворено на історико–краєзнавчий музей, де завжди людно.
200–ліття від дня народження Тараса Шевченка відзначатиметься на загальнодержавному рівні. Логічно, що в комплексі з урочистостями на честь Кобзаря разом iз Польщею, Литвою та Білоруссю має бути належне пошановане польське січневе повстання. Адже не можна розглядати творчість і життя Тараса Шевченка без його найближчих друзів, того ж Зігмунда Сераковського та інших польських і російських братів по духу і боротьбі. Інший друг Кобзаря, підполковник Андрій Красовський, 1862 року був засуджений царським судом до розстрілу за створення й поширення між солдатами Житомирського полку відозви iз закликом не брати участі у придушенні селянських заворушень, а також за поширення заборонених творів Тараса Шевченка... Член підпільної організації «Земля і воля» Андрій Красовський розповсюджував в Україні «Колокол» і «Полярную звезду», які видавали в Лондоні Герцен і Огарьов. Той «Колокол», у якому 1 квітня 1861–го отець Агапій Гончаренко вмістив некролог на смерть Тараса Шевченка українською мовою...
200–ліття від дня народження нашого великого Кобзаря може стати святом взаєморозуміння і взаємоповаги міжнародного масштабу. Адже найкращі представники того покоління, яке повстало проти деспотії самодержавства, прямо чи дотично пов’язані з Тарасом Шевченком.
На території заповідника “Кам’яні Могили” у Маріупольському районі розташувалися російські війська – тож урочище фактично знищено. >>
Цій скульптурі майже 1000 років і вона опинилась під загрозою знищення російськими окупантами. Евакуація відбувалась під звуки роботи артилерії. >>
Унікальними злитки робить не вартість, а те, що у Європі сьогодні знайдено лише декілька схожих артефактів. >>
Увесь світ знає вже про те, як росіяни викрадають українських дітей — майбутнє нашої нації. >>
Головна мета реформування історичної освіти у школах: україноцентричність у викладанні історії >>
Тендер на переміщення горельєфа авторства скульпторів Євгена Карпова та Валерія Федічева «Курська битва» проводить Національний музей історії України в Другій світовій війні. >>