Війна незабаром завершиться перемогою України – Дуда
Дуда також згадав спільне минуле України, Литви та Польщі у складі Речі Посполитої: >>
Верховній Раді VI скликання вочевидь залишилося провести одне–єдине засідання. У другій декаді грудня почне роботу новий парламент. Хоч би що там казали про його якість і легітимність, але, можна казати, дещо з того, чого так довго прагнули, стало реальністю: в Раду прийшло багато нових облич і свіжої крові. Це означає, що в парламенті ми не побачимо багато таких знайомих постатей, зокрема й старожилів–рекордсменів. Ярослав Кендзьор і Сергій Головатий працювали у ВР усі шість скликань, Іван Плющ, Іван Заєць, Павло Мовчан, Тарас Стецьків, Володимир Філенко, Юрій Костенко, Лілія Григорович, Григорій Омельченко — по п’ять. І от — час або міняти роботу, або переходити на заслужений відпочинок.
Позавчора, в передостанній сесійний день ВР IV каденції, більшість знаних «дембелів» активно працювали «під куполом». «УМ» звернулася до них із запитаннями «чому так?» і «що далі?»
Ярослав Кендзьор — депутат усіх шести скликань, один із засновників Народного руху, соратник В’ячеслава Чорновола. Йому вже 71. До нинішньої Ради був обраний за списком «НУНС», згодом через конфлікт із головою НРУ Тарасюком був виключений із Руху. Приєднався до партії «За Україну!», але та пішла до «Батьківщини», а Кендзьор залишається опонентом Юлії Тимошенко.
«Ще задовго до початку виборчої кампанії я прийняв для себе рішення, що завершу свою депутатську діяльність шостою каденцією, — каже Ярослав Михайлович. — Хочу осмислити весь 22–річний шлях депутатства у новітній Українській державі. Чим буду займатися надалі? Звісно, що спочивати на лаврах не доведеться. І сидіти на прив’язі, спостерігаючи збоку, що роблять з Україною, не буду. У звільнений час постараюся впорядкувати свій унікальний відеоархів, узятися за мемуари. Спробую відновити свою авторську програму на телебаченні».
Щодо відеоархіву, то він має бути справді ексклюзивний, адже пан Кендзьор ще з 90–х років мав хобі — знімати події в парламенті на відеокамеру, причому з самої «гущавини» сесійної зали.
А про поточну політичну ситуацію колишній рухівець каже так: «Спостерігаючи за тим, як формувалася об’єднана опозиція, з яких персоналій і політичних сил, а головне — на якій основі, можна було без проблем передбачити результат виборів. Мітингові заяви лідерів опозиції, що «ми прийдемо сюди 28–го числа, і вас тут нікого не буде», всіма думаючими людьми сприймалися іронічно. Більше того, ми бачимо, що всередині опозиції (я маю на увазі усі три її складові — «Батьківщину», «УДАР» і «Свободу») починаються конфліктні процеси. Адже ці партії мають абсолютно різні ідеологічні складові. «Свобода», яка демонструвала радикальну позицію і протест проти кадебістсько–комсомольської номенклатури, опинилася в союзі з цією номенклатурою. Ці протиріччя неодмінно будуть загострюватися».
«Нашоукраїнка» Лілія Григорович — колись лікар, а потім — народний депутат ВР п’яти скликань, починаючи з другого, — казала, що буде з Віктором Ющенком до кінця.
«Результат проекту «Правиця» є досить прогнозованим. Суспільство мало великий попит на оновлення і ребрендинг. «Наша Україна» повинна була б це зробити, як це зробив один із найвищих моральних авторитетів суспільства Любомир Гузар в УГКЦ: він дав шанс молодому архієпископу Святославу Шевчуку», — говорить пані Лілія, що мала 19–й номер у списку «НУ», жалкуючи про втрату партією в попередні роки багатьох «унікальних менеджерів».
«Я могла б зробити, як колеги, — піти й виграти в тому ж 213–му окрузі у Києві по «мажоритарці», але вирішила, що треба пройти [з партією] до кінця, — стверджує Лілія Григорович. — Вийти напередодні означало б показати, що я невдоволена місцем у списку. Вийти 14 жовтня, як це зробила «Українська платформа «Собор», — значило б показати зневіру у 5%, про які говорив Віктор Андрійович».
По завершенні цієї депутатської каденції пані Григорович, яка є кандидатом філософських наук та директором Центру суспільно–політичної аналітики «Візія», планує зайнятися викладацькою та громадською діяльністю.
«Депутат Заєць, не стрибайте по залу!» — ці слова спікера Івана Плюща стали анекдотом ще в 1990 році, відколи рухівець Іван Заєць уперше пройшов до парламенту. Відтоді він пропустив лише одне скликання. І в сьомому його не буде. Один із лідерів Української народної партії, Заєць балотувався по 153–му округу в Рівненській області, але програв представникові об’єднаної опозиції Юрію Вознюку.
«Буду й надалі займатися політичною діяльністю, оскільки політика для мене — це професія. У Верховну Раду пробилося багато депутатів, для яких головним місцем роботи є їхній бізнес, а в парламенті вони за сумісництвом. А мені ще багато треба зробити, щоб ствердити незалежність Української держави, — каже Іван Олександрович у коментарі «УМ». — Політична діяльність не обмежується тільки стінами Верховної Ради. Є робота в опозиції. Бо є опозиція парламентська, а є позапарламентська».
«Я людина демократичних поглядів і розумію, що влада дається не до кінця життя, а для того, щоб щось зробити, — зазначає політик. — Думаю, наступна Рада працюватиме далі по лінії голого популізму, бо пройшла Партія регіонів. А це є партія реваншистського типу, укорінена в радянсько–комуністичній практиці. Українська держава їх муляє, вона їм чужа, і тому вони борються з нею гірше, ніж зовнішні вороги. Отже, боротьба за Українську державу триватиме. Якщо ж говорити про опозицію, то нам потрібні нові обличчя, які дадуть нову якість влади і чіткі візії стратегічного розвитку суспільства. Зараз контроль за владою з боку опозиції звівся фактично до словесних заяв і критики. Насправді є маса політичних технологій, які стримують владу і не дають їй виходити за межі Конституції. Ті самі подання до Конституційного Суду щодо законопроектів, які суперечать Основному закону. Але опозиція не поспішає цього робити, тому що десь глибоко в душі приймає ті правила гри, які нав’язує влада. Крім того, українська політика до певної міри стала віртуальною, телевізійною. А треба врешті «опускатися» до прямого контакту з громадянами України».
Нардеп трьох скликань Андрій Шкіль отримав непрохідне місце у списку ВО «Батьківщина» і в грудні поєднуватиме анонсований «кінець світу» із кінцем депутатського імунітету. Випадок Шкіля особливий — він став парламентарієм у 2002 році, перебравшись до ВР просто із тюрми. Тодішнього лідера УНА–УНСО судили за участь у «бойовій» частині акції «Україна без Кучми», а депутатом на Львівщині Андрія обрали, поки він лежав на нарах СІЗО в Києві. І тепер Шкіль ризикує знову на них опинитися — кримінальна справа у «справі 9 березня» досі не закрита.
«Це рішення Турчинова було для мене несподіванкою (непотрапляння до прохідної частини списку. — Ред.). Про причини краще запитати в нього», — каже БЮТівець. — Що робитиму після Нового року, ще не знаю. Мушу відпочити, розібратися, що й до чого. Мемуари писати ще рано, тому буду продовжувати займатися політикою, звичайно. Але де, коли і як, мушу подумати».
До речі, остерігається кримінального переслідування після втрати недоторканності й нинішній депутат від «НУНС» Юрій Гримчак. Нові очільники «Батьківщини» і його запроторили в непрохідні нетрі списку. А над Гримчаком висить дамоклів меч справи про застосування димових шашок у залі ВР під час ратифікації харківських угод.
Тарас Стецьків зазнав поразки у 17–му окрузі (Франківський район Львова). «Ми знали, що йдемо проти трьох [партійних] брендів, тому поразку сприйняли стійко, — каже активіст парламенту п’яти скикань. — Те, що об’єднана опозиція не включила нас до списку, мені не шкода. Не шкода такої об’єднаної опозиції. Вчора з лідерами ОО (Турчиновим і Яценюком) ми зустрілися на суді в Луценка, на який вони... спізнилися. Слава Богу, вони спромоглися подати руку мені, Олесю Донію, Остапу Семераку... Питалися, але говорити нема про що. Люди, які віддали за мене голоси, — це думаюча частина Галичини, і я спиратимусь надалі в політичному житті на думку цих людей».
Тарас Чорновіл уперше став народним депутатом у 2000 році, відтоді у чотирьох скликаннях змінив купу фракцій, продрейфувавши від НРУ до «Регіонів» і зрештою до незалежних. Балотувався як самовисуванець у 212–му окрузі на київських Осокорках, де він мешкає в одному депутатському будинку зі Шкілем. Посів аж шосте місце після Віталія Яреми з «Батьківщини» (6,5% голосів).
На початку кампанії Чорновіл ще сподівався на успіх, «старання й зусилля були докладені», але надалі побачив, що люди обирають «бренди», і з початку жовтня вже знав, що «100% програє, тому програш не був якимсь неочікуваним». «Одна доба трошки такої депресії, а після я вже став оцінювати всі ті переваги, що я не буду в тій дурній, ще гіршій, ніж сьогоднішня, Верховна Рада. Тому настрій у мене зараз піднесений, — заявляє пан Тарас. — Те, що збирався робити в наступному парламенті, якби пройшов, виявилось однозначно неможливим. Я сподівався, що пройде велика кількість незалежних депутатів, не просто самовисуванців, а тих, які йдуть як самостійні постаті. Виявилось, що таких на всю наступну Раду максимум чоловік 10–12. А це означає, що створити щось на кшталт колишньої групи «Центр», як нам вдалося у 2003 році, зараз буде фізично неможливо — ні з кого. Фактично, 90% самовисуванців — це замасковані «регіонали». Іти до влади я за визначенням уже не міг би, а йти до такої опозиції, чесно кажучи, соромно».
«А займатися буду тим, чим і зараз, — каже Чорновіл. — Почав виправляти здоров’я, повертаюся до нормального ритму життя, відвідуватиму нарешті спортзал, планую взятися за англійську мову, покращити загальну самоосвіту. Тому що знань нахапав багато, а десь систематизувати це потрібно. Планую написати дисертацію з міжнародних відносин — це мій напрямок, де я вважаю себе одним із кращих спеціалістів в Україні. Буду займатися для душі, для себе, політологією. Очевидно, зареєструю невеличкий центр прогнозування і аналізу, назву ще не придумав. І оскільки 12 років фактично викреслив зі свого сімейного життя, — пішовши у Верховну Раду, не заробив жодної додаткової копійки, — то, напевно, зараз є сенс трошечки зайнятися благополуччям своєї сім’ї. Є певні пропозиції щодо роботи в міжнародному бізнесі, і, напевно, одну з них і прийму».
Що ж до повернення у ВР, то Чорновіл стверджує: «Для мене Верховна Рада ніколи не була самоціллю. Це був певний стиль життя, можливість вкладати свою енергію у щось. Утім плекаю надію, що якась наступна Рада буде цікавішою. Якщо побачу відповідні партійні проекти, до яких я готовий пристати і де не треба ходити строєм, — очевидно, буде сенс у поверненні, але без витрати грошей і агітації».
Дуда також згадав спільне минуле України, Литви та Польщі у складі Речі Посполитої: >>
Президент Володимир Зеленський записав привітання українців із 33-ю річницею Дня Незалежності України за кілька кілометрів від кордону з рф – у селі Могриця на Сумщині, поблизу річки Псел. >>
Прем'єр-міністр Індії Нарендра Моді заявляє про готовність його країни зробити свій внесок усіма можливими способами, щоб сприяти швидкому поверненню миру в Україні. >>
Лідери держав поклали іграшки до місця мультимедійного мартирологу «Діти» в Києві та вшанували пам'ять загиблих юних українців хвилиною мовчання. >>
Нардепи Верховної Ради проголосували за ратифікацію Римського статуту Міжнародного кримінального суду >>
Голова Служби зовнішньої розвідки Олег Іващенко переконаний, що ефективність української армії на полі бою напряму залежить від результативності дипломатії на міжнародній арені. >>