В Софійському соборі пролунала Молитва за Україну, фото
Молитва пролунала у стінах давнього Софійського собору в Києві у День Незалежності України 24 серпня. >>
Нелі Куковальська під час відкриття саркофага Ярослава Мудрого. 2009 рік. Попередній раз до усипальниці князя «зазирали» російські вчені у 1932, 1936 та 1964 рр. (Фото з архіву УНІАН.)
Так сталося, що автор цих рядків усі свої 50 років прожив неподалік Святої Софії. Відтак собор із його садибою був завжди для нього чимось значно більшим, аніж просто туристичною атракцією чи «музеєфікованим храмом». Його мозаїки з фресками, глеки–голосники в мурах ХІ століття, шиферні плити на хорах і барокові «янголи у свитках» на дзвіниці сприймаються автором на рівні чогось неймовірно близького, свого, здатного передати саме тобі адресоване послання з глибин віків…Не менше важить Софія і в нашій колективній національній свідомості. Під її мурами (або в ній) відбувалися найважливіші події нашої історії. Тут патріарх Паїсій і митрополит Сильвестр Косів визнали державницьку гідність Богдана. І концепція «нерушимої стіни» iз захисницею Орантою народилася ще в середовищі київських книжників тієї ж доби. Тож саме Софія є неформальним, але від того не менш вагомим культурним і державним символом України.
Упродовж минулого десятиліття стан музею відчутно змінився на краще — стверджувати зворотне можуть хіба люди відверто упереджені. Було реставровано Митрополичий будинок, набула первісного вигляду оспівана поетами брама Заборовського — символ українського бароко, повернулися на своє місце відроджені руками краківських майстрів царські врата — перлина київських сніцерів XVIII століття. А головне — заповідник уперше набув статусу наукової установи. І колектив його науковців вирішив по–новому поглянути на чимало речей, які довго вважали усталеними. Благо, підстави для цього дав сам собор — інформацією, збереженою в його стінописах і графіті.
Як наслідок, у листопаді 2011–го, за рішенням Генасамблеї ЮНЕСКО і згідно з указом Президента Віктора Януковича, було урочисто відзначено тисячоліття собору. «Подякою» за успішно проведений ювілей невдовзі став наказ міністра культури Михайла Кулиняка про звільнення директора заповідника Нелі Куковальської, яка очолювала Софію впродовж 12 років. А призначений міністром новий склад Наглядової ради заповідника на чолі з академіком Петром Толочком оперативно виявив у роботі колективу безліч недоліків і упущень і (це при не скасованому ніким президентському указі!) категорично зажадав усунути з експозиції будь–які згадки про заснування собору в 1011 році…
Звісно, головною причиною кадрового рішення міністра стали зовсім не дискусії щодо дати заснування собору. Сильний музейний менеджер Куковальська, схоже, стала жертвою головного принципу нинішньої влади — на ключових посадах мають перебувати лише «свої»; фаховість та інші супутні обставини мають другорядне значення. Куковальська добре знаходила спільну мову з усіма дотеперішніми керівниками архітектурно–будівельної галузі, але, коли внаслідок чергової реформи заповідник опинився у віданні Мінкультури, у нову систему «вписатися», очевидно, вже не зуміла. Чи не встигла. Становище генерального директора Софії ускладнювалося ще й тим, що ішлося про найстатусніший заповідник держави із великим бюджетом. І, оскільки курс на обсаджування всіх чільних місць музейно–заповідної сфери «потрібними людьми» реалізовується нині неухильно й блискавичними темпами, шанси Куковальської безпроблемно допрацювати на посаді до пенсії негайно впали до нуля.
Оскільки ж безпідставно звільнена директриса вирішила боротися — і колектив заповідника її підтримав! — то знадобилися й причини для звільнення, про які раніше ніхто особливо не думав. Тут знову й спливла історія з тисячоліттям та iз заходами, які заповідник здійснював, до нього готуючись.
Перегляд звичної з шкільних підручників дати заснування собору (1037 рік) ґрунтувався на розвідках професора Надії Нікітенко (яка запропонувала концепцію, згідно з якою собор насправді почав будувати ще Володимир, а Ярослав лишень завершив батькову справу). У рамках цієї концепції було переглянуто багато традиційних уявлень про світський живопис Софії (центральними постатями якого пропонується вважати не Ярослава, а самого Володимира і його візантійську дружину Анну). Серйозним аргументом на корись перегляду традиційної дати стало й виявлення молодим науковцем В’ячеславом Корнієнком під час фронтального обстеження стін (яке принесло й чимало інших відкриттів — так, багато раніше безіменних святих отримали імена!) низки явно раніших від 1037 року графіті. А прийнято вважати, що написи на стінах не містять згадувань про минулі події, — лишень про ті, які відбувалися в час появи того чи іншого напису.
У нової концепції з’явилися як прихильники, що зуміли надати науковій гіпотезі статусу правового документа, так і непримиренні супротивники, яких очолив директор Інституту археології НАН академік Петро Толочко — відомий не лише своїми працями про середньовічний Київ, а й позицією одного з найпослідовніших захисників ідеї «руського мира» в Україні. І вся історія доволі швидко набула неприємного ідеологічного присмаку (окрик «не допустити!» пролунав із сусідньої держави). А опоненти, замість вислухати і оцінити аргументи один одного, стали дедалі частіше вправлятися в тих речах, яких закони коректної наукової полеміки аж ніяк не припускають.
То хто з них правий? Не будучи істориком чи мистецтвознавцем, автор однозначно не береться відповісти на це питання. Але ризикне назвати декілька речей, які здаються йому більш–менш очевидними як науковцеві, обізнаному на загальних принципах ведення фахових дискусій.
Перше. Строго кажучи, «традиційних» дат заснування собору досі було дві: 1017 рік за Новгородським літописом, 1037 — за «Повістю врем’яних літ». Ці дати заперечують одна одну, а відтак визнавати непомильність якоїсь певної з них просто не випадає. Брак достовірних історичних джерел логічно спонукає звернутися як до найвірогіднішого джерела до самого собору, дослідження стінописів і графіті якого з використанням можливостей новітньої техніки відкриває широкі нові перспективи. Це й спробували зробити науковці заповідника (не мені судити про деталі того, як це в них вийшло).
Друге. Концепція Надії Нікітенко по суті не є новою — дата «1011» фігурувала, наприклад, у знищеному на початку 1950–х ктиторському написі Петра Могили. Новим є приведення у відповідність до неї «прочитання» світського живопису собору, а також низки відомих текстів (наприклад, класичного «Слова про закон і благодать» митрополита Іларіона, де Ярослава порівняно з Соломоном, який закінчив побудову Храму, розпочату його батьком Давидом). Чи буде цю концепцію колись на 100% підтверджено якимись незалежними новознайденими джерелами? Боюся, що ні — надто–бо про віддалений час ідеться. Але так само мало шансів і на те, що цю внутрішньо несуперечливу концепцію буде зі 100–відсотковою певністю коректно спростовано.
Третє. Прочитання певних відкритих В’ячеславом Корнієнком графіті справді сумнівне — надто поганий рівень їхньої збереженості. Але й тих «ранніх» дат, щодо яких ніхто не висловлював сумніву, досить, аби відкинути щонайменше дату «1037».
Натомість Петро Толочко колективу заповідника нині офіційно пропонує знову згадувати лишень про 1037 рік — і негайно викинути зі щойно оновленої експозиції все, що стосується робіт Нікітенко й Корнієнка. Більше того, заповіднику інкриміновано низку речей, зроблених під час підготовки до ювілею. Серед них як найбільший гріх згадано «несанкціоноване» розкриття саркофагу Ярослава Мудрого.
Насправді це розкриття (що проводилося за рішенням ученої ради і з дотриманням необхідних формальностей) дало надзвичайно важливий, хоча й очікуваний обізнаними людьми, результат: кісток Ярослава в саркофазі не виявилося. І раніше ходили чутки про те, що тлінні рештки князя було вивезено на Захід у 1943 році представниками УАПЦ з відома тодішнього директора заповідника Олекси Повстенка, який багато зробив, щоб захистити собор від руйнування в умовах окупації. Донедавна ще були живі свідки цього вивезення, і за певних зусиль повернення тліну князя в Україну було б можливе.
Але для цього потрібно одне: публічно визнати саму наявність проблеми. Коли ж співробітників заповідника звинуватили у «блюзнірстві» щодо давніх кісток (у саркофазі виявився лише «збірний» жіночий скелет, причому — з різночасових фрагментів), ті нагадали: ніхто інший як сам Толочко «освятив» 1975 року своїм підписом акт про знищення людських решток, знайдених під час археологічних досліджень собору; цей акт зберігається в архіві заповідника досі…
Певні моральні висновки з історії зробити хотілося б уже зараз. Засідання Наглядової ради, що перетворилося на розправу над заповідником, легітимізували своєю присутністю декілька шанованих істориків, мистецтвознавців і реставраторів. Вірю, що вони могли мати обґрунтовані претензії до Куковальської і до її людей (не помиляється тільки той, хто нічого не робить, а директор Софії робила дуже багато). Але в усі часи дрібні фахові проблеми мусили б відійти на другий план на тлі загальної загрози. А те, що заповідник нині під загрозою, що він легко може повторити долю Лаври (і тоді інкримінована Куковальській «незаконна» трансформаторна підстанція здаватиметься дитячою іграшкою на тлі вкритих кіптявою від свічок фресок, що поновній реставрації вже не підлягають, чи й осипання від вібраційних навантажень, неминучих при співі хору, Оранти і Христа–Пантократора в головному куполі, які вже зараз значною мірою відшарувалися і «висять» на нагелях) — очевидно всім.
Водночас у середовищі прогресивних і ліберальних київських істориків ознакою доброго тону стало розсилати електронною поштою справді дотепно написані тексти про нові «відкриття» на стінах Софії, покликані де факто дискредитувати працю В’ячеслава Корнієнка. Наскільки морально чинити так щодо працівника, який багато років присвятив марудній чорновій роботі (і над яким впала реальна загроза «заборони на професію» — у разі, коли переворот у заповіднику дійде таки логічного завершення) — питання риторичне.
У цілому ж усі ми переживаємо нині чергові «підлі і скупі часи» (визначення Миколи Зерова). Поганою втіхою є те, що наша минула історія була багата на ще підліші і скупіші. І моральна позиція інтелігенції, її корпоративна солідарність (навіть попри неминучі внутрікорпоративні розбіжності) набуває за таких часів особливої ваги.
Молитва пролунала у стінах давнього Софійського собору в Києві у День Незалежності України 24 серпня. >>
Палац Розумовського почали відбудовувати за часів президентства Віктора Ющенка. На це пішли бюджетні гроші, також проєкт профінансували найбагатші на той час бізнесмени України. Урочисто відкрили відреставрований палац у 2009-му, саме 22 серпня. >>
У власність держави суд повернув комплекс будівель Свято-Духівського монастиря Свято-Успенської Почаївської лаври. >>
Від експозиції, присвяченої Лесі Українці, залишилися лише маленькі світлини вперемішку з фото Пушкіна, Толстого і Цвєтаєвої, та письмовий столик, за яким вона працювала. >>
Володимир Павлович Вітюк — лікар, хірург. Сотні успішно проведених ним операцій врятували безліч людських життів та зберегли здоров’я тим, хто, здавалось, перебував у безнадійній ситуації. >>
Житомир, Вінниця, Хмельницький і ще півтора десятка міст охоплює Всеукраїнський тур «Симфонія Криму. Повернення» >>