Золото Діамантової ліги виборола Ярослава Магучіх
Українська легкоатлетка Ярослава Магучіх здобула золото на етапі Діамантової ліги у стрибках у висоту. Етап проходить у місті Лозанна (Швейцарія). >>
Попри свій «ніжний» статус, Тетяна Чорна (праворуч) бореться на футбольному полі що є сили. (Фото з сайту ФФУ.)
Обізнані люди кажуть, що прибутки від жіночого чемпіонату світу 2011 року, який пройшов у Німеччині, перевищили надходження від чоловічого Євро–2008. Проте в Україні, де футбол — спорт номер один, про жіночий різновид цієї гри добре знають хіба в тих небагатьох містах, де є свої професіональні команди. Центром жіночого футболу в Україні став Чернігів. Саме тут базується найтитулованіший клуб країни — «Легенда». На базі цієї команди формується збірна України; вихованки «Легенди» успішно виступають за кордоном, переважно в Росії.
Одна з таких «легендарних» футболісток — Тетяна Чорна. Із Росією пов’язані останні десять років її кар’єри, і наступної весни Таня у складі підмосковної «Росіянки» вперше гратиме у чвертьфіналі Ліги європейських чемпіонів. Попри свою російську прописку, 30–річна уродженка Чернігова регулярно виступає за збірну України, за будь–якої нагоди поспішає до рідного міста, але водночас «легко та комфортно» почувається в Москві. Скориставшись зимовим антрактом, кореспондент «УМ» розшукав Тетяну Чорну на батьківщині. Вона залюбки розповіла про свої футбольні справи, і не тільки.
— Тетяно, ви — одна з найдосвідченіших гравчинь української збірної. Попри те, що ви вже віддавна граєте в Росії, напевно, вам як «збірниці» нескладно охарактеризувати стан речей в українському жіночому футболі?
— На жаль, жіночий футбол в нашій державі залишився на рівні кінця 90–х років — на етапі свого становлення, якщо не гірше. Він не популяризується, не розвивається, не має належної уваги та підтримки. Ми буксуємо, натомість у світі жіночий футбол пішов далеко вперед, переживає етап стрімкого розвитку. Велика увага приділяється підготовці тренерів, для яких постійно проводять семінари, навчальні програми. І постійне зростання кількості команд–учасниць фінальної частини чемпіонатів Європи та світу свідчить саме за себе.
Якщо говорити про Росію, то ситуація з жіночим футболом там набагато краща, ніж в Україні.
— За вашими плечима — десять років виступів у різних клубах Росії. Як вам дається легіонерський хліб?
— Звісно, нам (легіонеркам) набагато складніше, ніж дівчатам із російськими паспортами, особливо зараз, коли в команді з’явилися не тільки легіонерки з ближнього зарубіжжя, а й бразилійки, південноафриканки, нігерійки, мексиканки та румунки. Загалом, у «Росіянці» зібралося велике легіонерське сузір’я, стало складніше конкурувати за місце в основному складі. Хоча це й не дивно, адже клуб хоче успішно виступати в Лізі чемпіонів, тому купує висококласних виконавиць.
— Наскільки відрізняється рівень легіонерок, які приїздять до Росії із далекого та ближнього зарубіжжя?
— Щось вони беруть від нас, щось ми запозичуємо в них. Зазвичай команду підбирають так, щоб люди доповнювали один одного, складали на полі одне ціле. Можна придбати індивідуально сильних футболісток, але ж це зовсім не означає, що від цього значно покращиться колективна гра.
— У жіночому футболі на тренерському містку більше чоловіків, але доволі часто можна зустріти й жінку–тренера. Із ким вам краще працювати?
— Для мене однаково, якої статі тренер. Головне, щоб він був хорошим спеціалістом.
— Деякі спортсменки кажуть, що жити в жіночому колективі, чисельність якого перевищує чотири–шість осіб, дуже складно. Що можете сказати з цього приводу?
— Жіночий колектив — він будь–де жіночий, чи то на фабриці, чи у футболі. Справді, інколи трапляються моменти, коли в кожної дівчини різний настрій. Проте наразі в «Росіянці» підібрався хороший, дружний колектив.
— Що найкраще згуртовує команду?
— Вважаю, що правильно поставлене завдання — найкращий об’єднавчий фактор.
— В одному зі своїх інтерв’ю ви сказали, що заради досягнення високої мети готові зачекати із заміжжям. Що для вас може стати такою спортивною вершиною?
— Перш за все хотілося б виграти Лігу чемпіонів. Тим більше що для цього ми маємо непогані шанси. Це і є завдання на найближче майбутнє. А надалі все залежить від обставин.
— У вас досить великий послужний список. Серед ваших титулів є звання володарки Кубка Італії 2005 року. Але ж, здається, ви ніколи не виступали за команди з Апеннінського півострова?
— Кубок Італії — це великий міжнародний турнір, який проходив під егідою УЄФА і збирав команди, які у своїх чемпіонатах займали другі позиції. На той момент у Європі не було ще жодних клубних рейтингів, які дозволяли в Лізі чемпіонів грати двом–трьом командам з однієї країни. Тож у Суперлізі грали лише чемпіони, а Кубок Італії збирав віце–чемпіонів.
— Якщо говорити про Європу... Кажуть, ви відмовилися від запрошення мюнхенської «Баварії». Чому?
— Можна, я залишу це питання без коментарів?
— А якщо вас покличуть до іншої команди. Скажімо, в «Дуйсбург», із яким ваша «Росіянка» гратиме в чвертьфіналі Ліги чемпіонів. Поїдете?
— Ні. Я вже нічого не хочу міняти.
— А чим вас так притягує Москва і Московський регіон, який представляє «Росіянка»? Багато хто вважає, що столиця Росії – важке місто, жорстке для людей...
— Росіяни — це слов’янський народ, практично такий самий, як і ми, українці. Тут мені комфортно, затишно. Та ще й недалеко від дому.
— Майже як вдома, тільки умови праці значно кращі…
— Так. Якби в Україні було все гаразд, звідси значно менше людей від’їжджало б, зокрема й футболісток.
— Таню, ви народилися в древньому, але невеликому місті Чернігів. Як пристосувалися до життя в мегаполісі, який «сльозам не вірить»?
— У цілому, Москва — важке та складне місто, яке людина або одразу полюбить, або ж не сприйме ніколи. Мені Москва дуже подобається. Комусь вона видається шумною та проблемною, а мені тут легко й комфортно.
— Ви часта гостя московських тусовок?
— Влитися в це життя не надто вдається, адже в нас є спортивний режим, тренування, змагання. Це все трохи не сумісне з нічним життям Москви.
— Фахівці відзначають силу вашого удару. Зазвичай майстри потужних «пострілів» мають певні особливості футбольного взуття...
— Справді, в мене маленький розмір ноги — 36,5, тож знайти бутси мені дуже складно. Річ у тім, що професіональне взуття шиють, починаючи від відповідного розміру, а до того йде дитячий варіант. Мені ж доводиться діставати бутси за кордоном або замовляти на фірмах.
— А чи існує різниця між бутсами для жінок та чоловіків?
— Ні, різниці немає. Тільки чоловічі бутси починаються з 38–го розміру. Тож дівчата, в яких менша нога, мають проблеми з цим екіпіруванням.
— А взагалі, наскільки ви цікавитеся чоловічим футболом?
— У мене є багато друзів — професіональних футболістів. Але сказати, що я захоплена чоловічим футболом, не можу. Інколи дивлюся цікаві матчі або московські дербі, часом вболіваю за команди, де грають мої знайомі. Але в моєму житті й так достатньо футболу. Тож присвячувати йому весь свій вільний час вважаю «перебором».
— В одному з інтерв’ю ви відзначали, що любите фігурне катання, однак займатися «травмонебезпечними видами спорту» вам забороняє контракт.
— Якщо бути точною, то фігурне катання — це лише моя мрія, оскільки я ним ніколи не займалася. У дитинстві цей вид спорту мені дуже подобався, однак у місті не було жодної секції, тож на лід я тоді так і не стала. А щодо заборон, то нічого такого в контракті не прописано. Ми досить часто всією командою катаємося на ковзанах, граємо в хокей.
— А як узагалі ви любите відпочивати?
— Я віддаю перевагу пізнавальному відпочинку. Цікаво не тільки погрітися на сонці й покупатися в морі, а й на щось подивитися, відкрити для себе щось нове.
— Як плануєте провести зимову відпустку?
— Цього разу залишуся вдома. До мене приїдуть друзі, так що готую для них екскурсію Черніговом.
— Жінка не була б жінкою, якби не приділяла багато уваги своїй зовнішності. Водночас, дивлячись на окремих футболістів–чоловіків, можна подумати, що перед виходом на поле вони провели чимало часу в салоні краси. А як ви готуєтеся до матчу?
— Нам теж хочеться бути гарними, неважливо де: на полі, в житті чи на тренуванні. Ми стараємося, аби вболівальники бачили красивих футболісток.
— У інтернеті наштовхнувся на ваше студійне фото в купальнику. Що це була за фотосесія?
— Це фото доволі відомого в Росії журналу «Проспорт». У ньому є постійна рубрика «Дівчина номеру в купальнику». Щоразу вони запрошують на зйомку іншу спортсменку. Власне, в тому фото немає нічого вульгарного — звичайне бікіні, стандартний купальник, який ви можете побачити на пляжі.
— У відвертих фотосесіях беруть участь відомі спортивні особистості: біатлоністка Магдалена Нойнер, тенісистка Марія Шарапова... Як вважаєте, чи сприяє це підвищенню рейтингу того виду спорту, яким займається дівчина?
— Я думаю, що так. У Росії таким речам приділяють багато уваги, тож такими фотознімками особливо нікого не здивуєш. Тоді як в Україні деякі люди роблять круглі очі, коли дізнаються, що існує жіночий футбол (посміхається).
— В Україні задля рейтингу оголювалися для фото футболісти чернігівської «Десни» та київського «Арсеналу»...
— …Головне, аби такими питаннями опікувався професіональний фотограф. Тільки профі може зробити на знімку оголене тіло не вульгарним, а красивим.
Чорна Тетяна
Майстер спорту з футболу (амплуа — півзахисник).
Народилася 25 лютого 1981 р. в Чернігові.
Виступає за російську команду «Росіянка» (Московська область). Грала за команди:
«Легенда» (Чернігів), «Металург» (Донецьк), російські «Лада» (Тольятті), «Надія» (Ногінськ), «Зірка–2005» (Перм).
За національну збірну України виступає з 1997 р.
Чемпіонка України (2000), Росії (2004, 2007, 2010), п’ятиразова володарка Кубка Росії та Кубка Італії (2005, аналог чоловічого Кубка УЄФА). Навесні 2012 р. у складі «Росіянки» гратиме в чвертьфіналі Ліги чемпіонів.
Перший тренер — Наталя Терещенко.
Зріст — 171 см, вага — 55 кг.
Закінчила Чернігівський державний педагогічний університет та Московський державний університет управління.
Хобі — подорожі.
Незаміжня.
Українська легкоатлетка Ярослава Магучіх здобула золото на етапі Діамантової ліги у стрибках у висоту. Етап проходить у місті Лозанна (Швейцарія). >>
Українці змагатимуться у 17-ти із 22-х паралімпійських видів спорту, що є рекордом в історії нашої країни. >>
За 10 мільйонів гривень продала свою шаблю на аукціоні українська фехтувальниця, дворазова олімпійська чемпіонка Ольга Харлан. >>
У наступному сезоні в єврокубковій історії вітчизняних клубів має статися знакова подія. >>
Новий сезон в Українській прем’єр-лізі набирає обертів — разом зі стартовими перемогами «грандів» та претендентів на єврокубки вже є і перші сенсації. >>
Слідуючи командному девізу: «The will to win», у Парижі вітчизняні олімпійці показали волю до перемоги й здобули хороший медальний результат. >>