Золото Діамантової ліги виборола Ярослава Магучіх
Українська легкоатлетка Ярослава Магучіх здобула золото на етапі Діамантової ліги у стрибках у висоту. Етап проходить у місті Лозанна (Швейцарія). >>
Півзахисник збірної України Руслан Ротань (ліворуч) сподівається на підтримку усієї країни під час матчів Євро–2012. (з архіву УНІАН.)
На народження в Україні третьої сили — команди, яка складе компанію «Динамо» та «Шахтарю» в чемпіонських перегонах, — чекають давно. Головним претендентом на цю роль досить довго вважали дніпропетровський «Дніпро». Проте клуб, який має «золоту» історію радянських часів, ніяк не може підкорити найвищу висоту в першості незалежної України. Не вдалося «озолотити» «Дніпро» ані зубрам вітчизняного тренерського цеху — Миколі Павлову, Євгену Кучеревському, В’ячеславу Грозному, ані представникам нової тренерської генерації — Олегу Протасову та Володимиру Безсонову. Не вийшло це і в німецького спеціаліста Бернда Штанге. Про початок «нової ери» в Дніпропетровську заговорили, коли в 2010 році на тренерський місток став титулований іспанський наставник Хуанде Рамос. Щоправда, її старт досі відкладається. Що заважає команді вийти на заплановані горизонти, кореспондент «України молодої» розпитав у капітана «дніпрян» Руслана Ротаня. У приємній розмові 30–річний футболіст також оцінив перспективи збірної на домашньому єврофорумі та проаналізував останню гру «Шахтаря» у Лізі чемпіонів.
— Руслане, за підсумками першого кола чемпіонату країни ваш «Дніпро», який невдало розпочав сезон, фінішував на п’ятому місці, здобувши в останніх турах чотири перемоги поспіль. Можна говорити, що команда знайшла свою гру?
— Напевно, говорити про це ще зарано, хоча останні перемоги кажуть самі за себе. Вочевидь, у нас починає щось виходити. Однак говорити, що ми вже повністю вилізли з ями, думаю, не слід.
— Чи могли б ви сказати, що головним чином змінилося в команді після приходу на тренерський місток іспанця Хуанде Рамоса?
— Відверто, я б не хотів нікого ні з ким порівнювати. У кожного свій індивідуальний підхід до роботи.
— За останній рік у «Дніпрі» практично повністю змінився склад, у якому тепер грають іноземці з різних країн світу. Відомо, що в київському «Динамо» усіх новачків зобов’язують учити російську мову. Цікаво, а яка інтернаціональна мова у «Дніпрі»?
— Добре, що футбольна мова одна. Власне, нею ми й спілкуємося (сміється). Загалом, щоб донести співрозмовнику свою думку, використовуємо жести, слова з російської, англійської та іспанської мов. Саме так і вдається знайти порозуміння. Звісно, хочеться кращих умов спілкування, однак для цього потрібен час і знання мови.
— Не секрет, що капітанові інколи доводиться робити «втик» своїм колегам? Як спілкуєтеся під час виховної роботи?
— Якщо потрібно поговорити на серйозну тему, то залучаємо перекладача.
А коли обговорюємо суто футбольні моменти, то вистачає й простих жестів, адже футбольна мова — інтернаціональна (сміється).
— Руслане, ви згадали про перекладача. Чи задоволені ви роботою людини, від якої залежить точність передачі тренерських думок гравцям?
— Жодних питань до роботи цієї людини у мене немає — все професійно.
Єдине, в кого можуть бути проблеми, так це у тренера. Напевно, перекладачеві не завжди вдається передати емоційність мови наставника.
— Скажіть, хто виконує роль зв’язківця в «Дніпрі»?
— Це перекладач Максим Афанасьєв, якого взяли на роботу, коли команду очолив Хуанде Рамос.
— Якби не існувало мовного бар’єру, «Дніпро» зараз був би вище в турнірній таблиці?
— Звичайно. Людям, які спілкуються однією мовою, завжди легше знайти порозуміння. Це важливий фактор для досягнення результату. Але в нашій команді грають футболісти з різних країн, тож маємо те, що маємо.
— А у вас особисто не було бажання вивчати іноземні мови?
— Були і бажання, і намагання вивчити іспанську. Щоправда, робив це я без викладача, а прослуховуючи аудіокасети та переглядаючи фільми. Проте часу на це в мене багато не було.
— Таке натхнення прийшло до вас після приїзду до Дніпропетровська Хуанде Рамоса?
— Ні, коли я почав цим займатися, Рамоса в Україні ще не було. Просто вивчення іспанської мови давалося мені значно легше, ніж англійської. Та й узагалі, мова Сервантеса мені більше до вподоби.
— Цікаво дізнатися, як гравці «Дніпра» звертаються до свого керманича? Футболісти «Шахтаря» кличуть Мірчу Луческу «містером»?
— У нас теж тренера називають «містер». Ми так звертаємося й до помічників Хуанде Рамоса.
— Руслане, дивлячись на нинішній склад дніпропетровського клубу, можна сказати, що ви залишилися тут єдиним представником старої гвардії. Вам не самотньо?
— Що ви очікуєте почути?! Звісно, мені не вистачає тих людей, із якими я пліч–о–пліч грав багато років. Звичайно, мені б хотілося більше часу проводити разом з ними. Але це футбол. За місце на футбольному полі потрібно воювати. Неважливо, скільки тобі років — 18 чи 30, — усе одно необхідно боротися й доводити свою профпридатність.
— У вас нещодавно був ювілей. Напевно, на святкуванні свого 30–річчя ви зустрілися зі своїми друзями?
— На жаль, усіх нас розкидало по різних командах, тож зібратися нам не вдалося. Та й узагалі, день народження, який був напередодні гри з «Карпатами», я не святкував — день присвятили підготовці до гри та перельоту до Львова.
— Якщо не секрет, хто зробив вам найцінніший подарунок до ювілею?
— Найкращий подарунок зробила команда, коли перемогла «Карпати» з рахунком 2:0.
— Виходить, що футбол для вас — найголовніший, а усе решта — другорядне!
— Однозначно, адже з дитинства я полюбив цей вид спорту, й досі він живе в моєму серці. Я тренуюся та граю із задоволенням.
— Руслане, у футболі ви вже більше двох десятків років. Чи не могли б назвати головне своє досягнення на цій ниві?
— Я б не хотів озиратися назад і там шукати свої здобутки. Наразі я не збираюся завершувати кар’єру, тож сподіваюся, що увесь позитив минулих років перенесеться в майбутнє.
— Практично все своє футбольне життя, за винятком трирічного виступу за київське «Динамо», ви присвятили «Дніпру». Які враження залишилися від перебування в таборі столичної команди?
— Не сказав би, що ті роки провів невдало. Але й занести їх до свого активу я не можу. Водночас я анітрохи не шкодую, що грав у такому іменитому клубі, як київське «Динамо».
— Кажуть, що батьки — найбільш суворі, але водночас і об’єктивні критики. Від кого вам дістається на горіхи після невдало проведених матчів?
— Головний мій критик — тато. Він професіональний футболіст, тож критикує мене завжди по ділу. До його думки я прислухаюся, щоправда, іноді ображаюся. Проте дуюся недовго, хвилин п’ять, адже розумію, що досвідченому футболістові зі сторони усі мої недоліки видно краще.
— З огляду на фах вашого тата зайвим буде запитання про спортивний вибір, який став для вас справою усього життя...
— Справді, я та двоє моїх братів усе дитинство проводили з м’ячем. Де б ми не перебували, якої б якості не були футбольні майданчики, ми 24 години на добу ганяли шкіряний м’яч. Напевно, й спали з ним.
— Руслане, на вашу думку, чому національна збірна України, завжди маючи пристойний склад гравців, лише одного разу змогла пробитися до фінальної частини світової/континентальної першості?
— З мого боку якось некоректно відповідати на це запитання. ...Проте я вважаю, що зараз у нас хороша збірна, за яку грають хороші футболісти. І якщо на Євро–2012 вся країна підтримуватиме збірну, то й національна команда відповість країні навзаєм. На чемпіонаті світу 2006 року ми мали колосальну підтримку — тоді вся Україна, забувши про політику, жила футболом. Без сумніву, тоді у нас на Батьківщині спостерігався футбольний бум: такої кількості привітань, «есемесок» я ніколи не забуду. Тож думаю, що саме підтримка вболівальників стане для збірної вирішальним чинником у досягненні результату на домашньому чемпіонаті Європи.
— Тобто, нині відчувається прохолодне ставлення до головної команди країни?
— Як футболістові мені скаржитися немає на що: ми маємо чудові умови для підготовки. Просто хотілося б розуміння з боку вболівальників та журналістів. У збірної новий тренер — і не може все йти гладко. Зрештою, останні матчі показали, що зібрався хороший колектив, та й гру часом ми демонструємо непогану. На підготовку до Євро у нас залишилося зовсім мало часу, тому хочеться, щоб і ми, футболісти, і тренери збірної мали всебічну підтримку.
— Розкажіть про ваші особисті вподобання серед національних першостей континенту?
— Вважаю, що номер один у Старому світі — іспанський чемпіонат. У примері команди завжди демонструють цікавий атакуючий футбол і забивають багато голів. Потім, напевно, я б поставив англійську прем’єр–лігу. Останнім часом дуже сильно додав російський чемпіонат.
— А яке ваше ставлення до Ліги чемпіонів?
— Це святе — найкращий турнір за участю найкращих команд.
— Що можете сказати про останній матч «Шахтаря» в Суперлізі, який підопічні Луческу програли 0:1 у Петербурзі?
— Відверто, я переживав за «гірників», адже Україні необхідні рейтингові очки. Однак «Зеніт» не дозволив донеччанам абсолютно нічого створити в атаці. Як–то кажуть, команда Спалетті перемогла по грі.
— До речі, наставник пітерського клубу заявив, що російський чемпіонат зараз виглядає сильнішим за український. Як ви можете оцінити рівень нашої прем’єр–ліги?
— Без сумніву, чемпіонат України прогресує. Будуються стадіони, росте клас команд. Якщо раніше легко можна було спрогнозувати результат матчу між першою та останньою командою першості, то зараз у таких протистояннях зав’язується справжній бій. Щодо напруги в матчах наш чемпіонат однозначно став цікавішим.
— Чи зміниться на фініші склад призерів чемпіонату України порівняно з проміжними результатами?
— Зараз вималювалася трійка: «Динамо», «Шахтар», «Металіст». Хоча це і смішно звучить, але думаю, що в другому колі ми додамо й поборемося за медалі. Принаймні у «Дніпра» є така надія і бажання.
Майстер спорту міжнародного класу з футболу.
Півзахисник дніпропетровського «Дніпра» та збірної України.
Виступав за «Динамо» (Київ).
Народився 29 жовтня 1981 р. у Полтаві.
Чемпіон (сезон 2006/2007 рр.), срібний (2005/2006) призер чемпіонату України, дворазовий володар Кубка країни в складі київського «Динамо». Володар бронзових нагород національної першості (2003/2004) у складі «Дніпра».
Чвертьфіналіст чемпіонату світу 2006 р.
Кавалер ордена «За мужність» III ступеня.
Вихованець ДЮСШ «Ворскла».
Перший тренер — Олександр Горностаєв.
Зріст — 176 см, вага — 69 кг.
Одружений, виховує двох дітей.
Українська легкоатлетка Ярослава Магучіх здобула золото на етапі Діамантової ліги у стрибках у висоту. Етап проходить у місті Лозанна (Швейцарія). >>
Українці змагатимуться у 17-ти із 22-х паралімпійських видів спорту, що є рекордом в історії нашої країни. >>
За 10 мільйонів гривень продала свою шаблю на аукціоні українська фехтувальниця, дворазова олімпійська чемпіонка Ольга Харлан. >>
У наступному сезоні в єврокубковій історії вітчизняних клубів має статися знакова подія. >>
Новий сезон в Українській прем’єр-лізі набирає обертів — разом зі стартовими перемогами «грандів» та претендентів на єврокубки вже є і перші сенсації. >>
Слідуючи командному девізу: «The will to win», у Парижі вітчизняні олімпійці показали волю до перемоги й здобули хороший медальний результат. >>