Золото Діамантової ліги виборола Ярослава Магучіх
Українська легкоатлетка Ярослава Магучіх здобула золото на етапі Діамантової ліги у стрибках у висоту. Етап проходить у місті Лозанна (Швейцарія). >>
Після здобуття бронзової медалі чемпіонату світу Валентина Шевченко хоче замахнутися на олімпійську нагороду вищого ґатунку. (Івана ЛЮБИША–КІРДЕЯ.)
— Валентино, вітаю вас із нагородою. Чи ви очікували, що третє місце світової першості зробить вас «спортсменом місяця» на Батьківщині?
— Мені здається, що про ці номінації спортсмени дізнаються лише після того, як їх визнають переможцями. Для мене ця нагорода є дещо несподіваною, адже під час змагань думаєш зовсім про інші речі. Що сказати? Я дуже вдячна людям, які спричинили мої останні вдалі результати, а також тим, хто це оцінив.
— Відчуваєте зараз сатисфакцію за тяжку працю? Ваша самооцінка змінилася?
— Я б не сказала, що почуваюся після того третього місця якоюсь величнішою. Це, швидше, просто гідна нагорода за нелегку працю, за багато років тренувань. Це є новим кроком уперед і для мого тренера, і для сім’ї — усі вони довго очікували на цю медаль.
— Що ж для вас стало запорукою такої вдалої гонки в Чехії?
— Траса в Лібереці виявилась важкою, сніг був мокрий, і це внесло корективи у фінальні результати. Тим більше що найкращі результати на цій довгій дистанції показали дівчата, які не надто полюбляють бігти спринт, як і я. Коли я побачила на фінішній прямій суперниць, у яких була впевнена, що вони не надто сильніші за мене, — цей факт теж додав сил.
— Яке загалом враження від сезону, що закінчився? Чи відчули ви взимку вплив фінансової кризи?
— Як же без неї. Але добре, що навіть у часи економічних негараздів знаходилися кошти на участь у міжнародних змаганнях. Особливо корисною була моя поїздка до Ванкувера, де відбувався один зі стартів Кубка світу. Змагання відбувалися на олімпійській трасі, на яку я планую повернутися вже наступної зими. Отримана інформація тепер стане у великій нагоді в моїй підготовці до майбутніх Олімпійських ігор.
— Ну і як вам траса Олімпіади–2010?
— Я б не назвала її надто комфортною, принаймні для мене. Там не такий рельєф, на якому я почуваюся впевнено. У Лібереці, для прикладу, лижня була силовою, з підйомами. У Канаді ж доведеться більше бігти ковзанярським ходом, а в цьому елементі мені трішки важче змагатися.
— А що саме у вас на трасі виходить легше, а що — гірше?
— Я почуваюся впевненіше на підйомах, подобається силова боротьба. З іншого боку, рівнинні ділянки маршруту недолюблюю. Там мені незручно.
— Відтак будете готуватися до лижні Ванкувера якимось особливим чином?
— Готуватися до неї ми будемо за звичним планом, як і раніше. Єдиним питанням залишається місце проведення передолімпійського збору. Але це вирішимо вже у процесі підготовки.
— Як ви оцінюєте свою спортивну форму після завершення сезону?
— Та не скаржуся. Щоправда, попереду на мене чекає операція на нозі, однак про неї не хотіла би багато говорити. Скажу тільки, що тренування планую відновити у травні; займатися буду в звичному режимі — крос, ролери. Операція ніяк не вплине на підготовку. Уже склали плани підготовки, проаналізували попередні результати. Сподіваюся, негативних моментів у цій роботі трапиться якомога менше, можна буде зосередитись винятково на спортивній складовій.
Вважаю, у Ванкувері можна буде поборотися за нагороди. Шанси на перемогу має кожна з тих двох десятків спортсменок, що пробилися на Ігри до Канади.
— Чи відчуваєте тепер у собі сили замахнутися на вище місце, ніж третє?
— Боротися можна і треба, тому й поїдемо до Канади по перемогу. Та й, знаєте, після того, як я вийшла на новий рівень, думати про щось нижче було б смішно. Думку про п’єдестал я сприймаю тепер як щось звичне. Але вона створює певний тиск відповідальності, адже тепер не тільки ти сам від себе, а й фахівці з уболівальниками очікуватимуть нових висот і гнатимуть уперед.
— Віднедавна в лижних гонках з’явилися так–звані «піт–стопи». Як ви ставитеся до цього явища?
— На трасі багато залежить передусім від сервіс–групи. На останньому чемпіонаті світу було добре помітно: якщо лижі біжать погано, весь тренувальний процес може зійти нанівець. У мене ж вони, зазвичай, працюють гарно, і результатом цього стала бронзова медаль на 30–кілометрівці в Лібереці.
Стосовно «піт–стопів», то вони відіграли важливу роль. Коли сніг мокрий, лижі швидко втрачають свої швидкісні властивості. А тепер можна їх міняти на трасі певну кількість разів. У Лібереці я цим із задоволенням користувалась.
— Що за історія вийшла з лижним костюмом, у якому ви бігли в «бронзовій» гонці?
— Його привезли практично напередодні старту, я навіть не планувала в ньому виходити на лижню. Але якось так сталося, що раптово вирішила одразу випробувати. Хороша форма, мені сподобалося в ній змагатися. Там така незвична, для нашої збірної, кольорова гама, що мене ніхто не впізнавав спочатку.
— Цей костюм чимось суттєво кращий порівняно зі старим?
— Я б так не сказала. Той, у якому пробігала весь сезон, був трішки більшим за теперішній, але якогось дискомфорту не відчувала. Просто новий чимось сподобався, тому й вирішила спробувати його в ділі. Але шукати причини перемоги саме у формі я не хочу.
— Після вдалої гонки вас дуже зворушливо привітала полячка Юстина Ковальчик, яка здобула «золото». Вона є вашою подругою, чи це був просто дружній жест?
— Із полячками у нас особливо гарні стосунки — ми товаришуємо командами, намагаємось допомагати в чомусь, якщо це можливо. Полячки навіть дещо схожі на нас, оскільки мають такий самий нечисельний склад, що й наша збірна.
— А в національній команді із ким найбільше спілкуєтесь?
— О, у нас дуже дружна компанія, ми завжди спілкуємося всі разом. Нема такого, щоб хтось із одним розмовляв більше, а з іншим — менше. Має бути командний дух, і саме в нашій збірній він присутній, на мою думку.
— Валентино, ви представляєте невеликі Бровари. А чи впізнають броварчани на вулицях відому землячку?
— Упізнають лише ті, хто мене добре знає, мої друзі. Я навіть рада, що так є, бо постійна увага — це було б занадто для мене. Це заважає повсякденному життю. А в рідному місті є люди, які за мене хвилюються, вболівають, і це мене тішить.
А звичайний уболівальник, який бачить мене по телевізору у шапочці й окулярах, навряд чи впізнає мене на вулиці чи в магазині у цивільному одязі (усміхається).
Валентина Шевченко
Лижниця,
майстер спорту міжнародного класу
Народилася 2 жовтня 1975 р.
у с. Ганнівка Чернігівської обл.
Тренер — Валерій Лесников.
У збірній України з лижних гонок — із 1992 р.
Бронзова призерка чемпіонату 2009 р. у 30–кілометровій гонці. Триразова чемпіонка Всесвітньої універсіади 1999 р., чемпіонка Всесвітньої універсіади 2003 р. Володарка малого Кришталевого глобуса 2004 р. у класичних дисциплінах — нагорода Міжнародної федерації лижного спорту (FIS) за перемогу в загальному заліку Кубка світу.
Учасниця Олімпійських ігор у Нагано 1998 р. (11–те місце), у Солт–Лейк–Сіті 2002 р. 5–те місце) та в Турині 2006 р. (7–ме місце).
У 1994 р. закінчила Броварське вище училище фізичної культури. Має дві вищі освіти — Національний державний університет фізичного виховання і спорту (здобула фах тренера–викладача) і Національна академія державної податкової служби України.
Зріст — 165 см, вага — 51 кг.
Старший лейтенант Збройних сил України.
Заміжня. Виховує сина.
Валерій Лесников,
тренер Валентини Шевченко:
— Хочу вибачитися перед журналістами, адже певний час ми ледь не ховалися від вас, відмовлялися від розмов та інтерв’ю. Річ у тім, що дуже хотілося досягти хорошого результату, й усі сили ми зосередили на цьому. Саме тому й крилися, не хотіли обіцяти чогось зайвого. Думаю, такий підхід себе виправдав, адже потрібного результату ми досягнули. Тепер потрібно знову дивитися вперед.
Українська легкоатлетка Ярослава Магучіх здобула золото на етапі Діамантової ліги у стрибках у висоту. Етап проходить у місті Лозанна (Швейцарія). >>
Українці змагатимуться у 17-ти із 22-х паралімпійських видів спорту, що є рекордом в історії нашої країни. >>
За 10 мільйонів гривень продала свою шаблю на аукціоні українська фехтувальниця, дворазова олімпійська чемпіонка Ольга Харлан. >>
У наступному сезоні в єврокубковій історії вітчизняних клубів має статися знакова подія. >>
Новий сезон в Українській прем’єр-лізі набирає обертів — разом зі стартовими перемогами «грандів» та претендентів на єврокубки вже є і перші сенсації. >>
Слідуючи командному девізу: «The will to win», у Парижі вітчизняні олімпійці показали волю до перемоги й здобули хороший медальний результат. >>