Золото Діамантової ліги виборола Ярослава Магучіх
Українська легкоатлетка Ярослава Магучіх здобула золото на етапі Діамантової ліги у стрибках у висоту. Етап проходить у місті Лозанна (Швейцарія). >>
Цей футболіст належить до числа виконавців, які завжди викликатимуть зацікавлення провідних українських клубів. Вихованець «Динамо» Денис Олійник, попри молодий вік, уже спробував сили у кількох командах вищого вітчизняного дивізіону, й у кожній був на провідних ролях. У складі київського «Арсеналу», де півзахисник на правах оренди провів половину нинішнього чемпіонату, він став найкращим бомбардиром першого кола.
Нещодавно 21–річний футболіст підписав контракт із бронзовим призером національної першості — харківським «Металістом». Зараз Олійник перебуває зі своєю новою командою на зборах в Об’єднаних Арабських Еміратах і вже встиг дебютувати в жовто–синій формі в товариській зустрічі проти узбецького «Пахтакора». Перед відльотом у теплі краї Денис поспілкувався з кореспондентом «УМ» і розповів про цікаві моменти у своїй кар’єрі.
— Денисе, як виник варіант із «Металістом»?
— Думаю, харків’яни спостерігали за мною впродовж першого кола. Кінцівку року я провів доволі вдало, по завершенні осінньої частини сезону мені зателефонували з «Металіста» й запропонували перейти в їхній клуб. Я відповів згодою.
— Як відбувалося підписання контракту?
— На початку грудня слобожанці прилетіли до Києва й домовилися про трансфер із керівництвом «Динамо», якому я належав. Після цього поїхав до Харкова й підписав особисту угоду з клубом. Тепер я — повноцінний гравець «Металіста».
— Не знаєш, скільки харків’яни виклали коштів за твій перехід, якщо це не секрет?
— Точну суму не назву, але щось близько мільйона доларів.
— Умови, які тобі запропонували в Харкові, відрізнятимуться від попередніх?
— Безперечно, в матеріальному й психологічному плані я почуватимуся тут упевненіше. «Металіст» — стабільна й цікава команда. Добре, що так вийшло, бо їздити по орендах чи виступати за дубль «Динамо» я втомився.
Крім того, команда Мирона Маркевича виступає в єврокубках, а це великий плюс та стимул для мене. Зроблю все можливе, аби допомогти клубу в міжнародних змаганнях. Розумію, що все залежить тільки від мене, тепер потрібно ще більше працювати й рости над собою.
— Із кимось із нового клубу вже знайомий?
— Добре знаю Руслана Фоміна, з яким виступав у молодіжній збірній. Інші відомі заочно по зустрічах національних турнірів.
— У «Металісті» зараз підібрався непоганий склад. Не побоюєшся конкуренції за місце в основі?
— Думаю, вона тільки позитивно впливає на розвиток гравців, тому цей фактор мене не лякає. Буду виходити на поле й доводити своє вміння грою. Якщо відповідально поставлюся до тренувань — буду грати.
— Про Мирона Маркевича як тренера тобі щось відомо?
— Можу тільки сказати, що на кожному місці, де Мирон Богданович працював, він досягав позитивного результату. «Карпати» й «Металіст» — тому підтвердження. Думаю, зможу взяти для себе багато цікавого від його системи тренувань.
— У Харкові сам будеш жити?
— Можливо, на перших порах мій брат перебереться туди. Далі — буде видно.
— Поговоримо трохи про попередній клуб. Як перша половина чемпіонату минула для «Арсеналу» й особисто для тебе?
— Сезон вийшов суперечливим. Стартували непогано, але потім втратили цю успішну хвилю, посипались. Є різні причини. Один із факторів — не було везіння. У кількох матчах ми пропускали м’ячі вже на доданих хвилинах. Психологічний стан після таких поразок не надто гарний.
Своєю грою я загалом задоволений. Трішки здав у середині першого кола, але п’ять забитих м’ячів — непоганий результат, як на мене. Ближче до зими став почуватися краще фізично й психологічно.
— Те, що немає власного стадіону, впливає на якість гри й стан команди?
— Звичайно. У нас фактично не було домашніх ігор. Зустрічі, проведені на трьох різних київських стадіонах, можна розглядати як виїзні, адже ми навіть не тренуємося на них. Через цю невизначеність менша кількість глядачів приходить на матчі. Багато хто в Києві навіть не знає, де розташована домашня арена «Оболоні» чи стадіон імені Банникова, на яких ми грали.
— Але принаймні постійне місце для тренувань у команди є?
— Так, на базі є поле. Правда, без підігріву, і мороз робить його дуже незручним. Але якось виходили з цієї ситуації.
— Яка доля «Арсеналу» в другому колі, на твою думку?
— Упевнений, що команда заслуговує на кращу долю. Добір гравців непоганий, тому й місце має бути вищим. Це повинна бути перша десятка, однозначно. Думаю, Олександр Заваров зможе налаштувати хлопців на гідний виступ у другому колі.
— За свою кар’єру ти грав під керівництвом кількох знаних тренерів. Від кого залишилися найкращі враження?
— Із кожним наставником працювати приємно по–своєму, від кожного береш якусь футбольну мудрість. Олексій Михайличенко, Олександр Заваров, Володимир Онищенко, Юрій Калитвинцев, Віктор Кащей (мій перший тренер у «Динамо») — було б несправедливо когось відзначити, а про когось промовчати. Але особлива подяка Кащею — він розгледів у мені футболіста.
— Попри низьку кількість глядачів на матчах «Арсеналу», в команди є свої віддані фанати. Допомагає їхня присутність на трибунах?
— Велика вдячність цим хлопцям, бо ми граємо насамперед для них, для глядачів. Якщо ти відчуваєш підтримку з трибуни, то краще дієш на полі.
— Фани «канонірів» та «Динамо» не надто товаришують між собою. Чи відчувалась якась неприязнь до тебе як динамівця?
— Зовсім ні. Навіть уперше чую про якісь такі війни. Мене завжди підтримували в «Арсеналі».
— У матчі проти «Динамо» тобі й Володимиру Лисенку не дозволили вийти на поле. Є спортивна злість і бажання зробити це у складі «Металіста»?
— «Динамо» для мене є знаковою командою, адже я тренувався там із 13 років. Але зараз я футболіст «Металіста» й хочу продемонструвати, що багато чого навчився за ці роки. Якщо випаде нагода взяти участь у такому протистоянні, то віддам усі сили задля перемоги. Добре, що оренда не тяжітиме наді мною.
— У складі «Арсеналу» виступає немало легіонерів. Які в них лінгвістичні здібності? Чи можуть іноземці порозумітися з нашими футболістами?
— Кожен по–різному. Найкращим «лінгвістом» є голландець Сідней Біто, бразильці ж дещо відстають. Тому на полі розмовляли «мовою футболу».
Легіонери загалом більше між собою спілкуються. Але головне, щоб на полі всі були разом, відчували себе колективом.
— А з ким із «Арсеналу» найпростіше спілкуватися «футбольною мовою»?
— Із Лисенком. Ми разом виступаємо вже досить давно, тому й розуміння на полі відчувається. Хоча на початку першого кола воно було дещо краще, ніж наприкінці року.
— Денисе, а як ти взагалі почав займатися футболом?
— Це в мене сімейна традиція. Батько, Віктор Олійник, був професійним футболістом, виступав за львівські «Карпати», запорізький «Металург», чернівецьку «Буковину», грав також і за кордоном. Я постійно був із ним на тренуваннях. Футбольні м’ячі займали вдома почесне місце.
Років із п’яти почав регулярні тренування. До 13 років займався у Чернівцях, потім переїхав до школи столичного «Динамо». Мав пропозиції і за кордон поїхати, зокрема до Німеччини.
— Чим здивувала київська школа?
— Пригадую, щойно приїхав на оглядини, одразу забив кілька м’ячів у тренувальних поєдинках. Після чого Віктор Кащей мені каже: «Ти знаєш, це наш другий склад. Основа зараз у Франції виступає». А в мене враження від дубля були настільки хороші, що про рівень найсильніших у моєму віці було страшнувато думати. Але чимось сподобався тренерам, і мене прийняли до академії на три роки. Тоді мені було 14, а вже незабаром я почав виступати за юнацьку збірну України.
— Не складно було змінювати місце проживання, залишивши рідних в іншому місті?
— Спочатку — так, але потім звик. Батьки інколи приїжджали до мене. Із кожним роком все більше звикав до самостійності.
— До речі, про збірну. За молодіжну команду ти припинив виступати в 2008 році. Який потенціал у нинішньої «молодіжки», на твою думку?
— Думаю, там зараз підібралася хороша команда. Я деякий час попрацював із нею під керівництвом Павла Яковенка, провів два збори. Думаю, наші хлопці 1988 і 1989 років народження ще проявлять себе із цим тренером.
— Чим Денис Олійник захоплюється поза футбольним полем?
— Мені дуже подобається більярд. Загалом, люблю ігрові змагання — хай то буде боулінг чи настільний теніс. Вільний час проводжу в кінотеатрах чи компаніях друзів.
— Якісь прізвиська партнери по командах давали тобі?
— В «Арсеналі» трохи переінакшили моє прізвище й називали Оленем. Я до цього нормально ставлюся, бо не зі зла ж хлопці мене так називають. У «Динамо» мав одразу кілька прізвиськ — постаралися Максим Шацьких і Владислав Ващук. Ці вигадники могли ледь не щодня «приклеювали» тобі щось нове.
— А як конкретно називали?
— Одного разу був для «дідів» просто «п’ятдесят восьмим», коли взяв собі такий номер у команді. Після того як сходив до перукаря, через нову зачіску прозвали Ципою. Бувало, й Водолазом називали. Футболісти — люди з почуттям гумору, а такі жарти тільки піднімають настрій.
Денис Олійник
Кандидат у майстри спорту з футболу (ігрове амплуа — півзахисник)
Народився 16 червня 1987 р. у Запоріжжі.
Виступав за клуби «Динамо», «Нафтовик», «Арсенал», молодіжну збірну України. Із грудня 2008 р. є гравцем «Металіста».
Чемпіон України 2007 р., володар Кубка та Суперкубка України 2007 р. у складі «Динамо».
Навчається на п’ятому курсі Національного університету фізичного виховання і спорту України.
Зріст — 178 см, вага — 71 кг.
Неодружений.
Українська легкоатлетка Ярослава Магучіх здобула золото на етапі Діамантової ліги у стрибках у висоту. Етап проходить у місті Лозанна (Швейцарія). >>
Українці змагатимуться у 17-ти із 22-х паралімпійських видів спорту, що є рекордом в історії нашої країни. >>
За 10 мільйонів гривень продала свою шаблю на аукціоні українська фехтувальниця, дворазова олімпійська чемпіонка Ольга Харлан. >>
У наступному сезоні в єврокубковій історії вітчизняних клубів має статися знакова подія. >>
Новий сезон в Українській прем’єр-лізі набирає обертів — разом зі стартовими перемогами «грандів» та претендентів на єврокубки вже є і перші сенсації. >>
Слідуючи командному девізу: «The will to win», у Парижі вітчизняні олімпійці показали волю до перемоги й здобули хороший медальний результат. >>