В Софійському соборі пролунала Молитва за Україну, фото
Молитва пролунала у стінах давнього Софійського собору в Києві у День Незалежності України 24 серпня. >>
Під час презентації збірки «Зелений літопис»: Олексій Довгий та Оксана Білозір.
Давно, десь років сорок тому, патріарх української поезії Микола Платонович Бажан писав про молодого тоді автора Олексія Довгого: «З віршами Довгого я познайомився не так давно. Але вони зацікавили мене, привабили ліричною теплотою, ясністю хоч і не складної, але вправної і плавкої форми, людяністю й увагою до тонких процесів духовного світу людини.
Довгий володіє точним відчуттям поетичної деталі. Образність його поезій — невимушена, натуральна, далека від штампу, звичайності, амортизованості через часте вживання чи повторення попередників.
Особливо образна й зворушлива його пейзажна лірика. Поет росте. У нових його поезіях відчутно нахил до філософського осмислення подій і явищ сучасного життя, система образів, метафор, символів та епітетів стає розмаїтою, проникливішою, глибшою.
Олексій Довгий працює в галузі ліричної мініатюри — цього важкого, дуже вимогливого щодо змісту і образної якості, дуже, так би мовити, «трудомісткого жанру».
Як бачимо, ще на початку поетичної діяльності великий майстер побачив у перших віршових спробах Довгого майбутнього потужного митця зі своїм власним голосом і творчим обличчям. Микола Бажан не помилився. Довгий зростав від вірша до вірша, від книжки до книжки.
Можна згадати хоча б такі: «Земля співає», «Чересло», «Житниця», «Івачі», «Дереворити», «Кам’яна роса». Називаємо збірки вибірково, аби підкреслити причетність поета до найсвятішого й найдорожчого в житті — до рідної землі, до краю, звідки ти пішов у світи, і де закопана твоя пуповина.
Життя — одвічне проростання.
Життя —роса з квітучих віт.
Не упади, бо ти останній,
Бо на тобі зійшовся світ.
Олексій Довгий — майстер поетичної мініатюри. Як зазначав Бажан, це — найважчий жанр літератури, бо тут сконденсована основна думка: філософська, афористична, лірична. Тут не має бути прохідного рядка, зайвого слова, деталі, випадкової рими. Тут усе працює на кінцевий результат — вибуховість, метафоричність образу.
Є мудреці од чорної землі,
Є мудреці од вистиглого неба.
Йдемо завжди до вас, учителі,
Але приходимо самі до себе.
Олексій Довгий у кожній своїй поетичній збірці не забував про мініатюру. Були вони різні — прозові, ліричні, філософські, метафоричні. Але в книжці вони йшли як додаток до основних віршів, і тому часто–густо губилися серед решти творів. Але в поета завше жевріла мрія — написати цілу книжку поетичних мініатюр, де б були вони різноманітні, різнобарвні, різножанрові. І ось ця мрія здійснилася. Щойно побачила світ у київському видавництві УкрІНТЕІ, нова книжка поетичних мініатюр «Дихання вічності». Розкішна збірка на 360 сторінок із передмовою лауреата Національної премії України імені Т.Г.Шевченка Леоніда Талалая «Неперебутність слова і думки». Зокрема він наголошує: «Слово Олексія Довгого виважене і мудре. Його ліричні медитації вирізняються лаконізмом та афористичністю. Думка висловлюється з такою легкістю і природністю, нібито народжується сама по собі і без будь–якого зусилля з боку автора, що засвідчує високий рівень таланту поета».
Так просто в небі ластівка літа.
ЇЇ життя — небесна висота.
Людина ж тільки здійметься у небо —
Уся земля до неї пророста.
Справді, книжка О. Довгого створена, ніби на одному подиху, на високому мистецькому регістрі, вірші читаються легко, невимушено, вони надовго залишаються в пам’яті. Добре, що поезію поділено на цикли, своєрідні розділи, як от: «Доторки блискавки» (філософська лірика), «Витоки» (лірика отчого краю), «Живий дощ» (лірика природи), «Не перебудь, моя любове!..» (лірика кохання). У кожному циклі та розділі є своєрідні знахідки, цікавинки, родзинки, відкриття. Наведемо хоча б такі:
Отакі новини в мене:
Стало полечко зелене.
Стихла в березі вода,
День стоїть, як молода.
* * *
Нам Слово — Бог.
І ми усі від слова.
І наша кров у нім не випадкова.
Вона з судин у звуки переходить
І родить людям думку загадкову.
* * *
Не перебудь, моя любове!
Не переграй, не перейди.
Усемогутній спалах крові
В натужних венах розбуди.
А ще дай мужності такої,
Яка від полум’я іде!
Щоб почуття мої ніколи
Не повторилися ніде!
Хто читає поезії і стежить за літературним розвоєм в Україні, той зауважив таку деталь: останнім часом поети зовсім відмовилися від мініатюри, бо це чи не найскладніший жанр, він вимагає не тільки глибокої думки, а й філософського відчуття світу, філігранної майстерності, небуденної деталі. До речі, словник літературознавчих термінів дає таке визначення мініатюри: (від лат. minium — червона фарба, кіновар) — в старовинних книгах та рукописах невеличкі кольорові малюнки, заставки, закінчення тощо. Тепер — невеличкі за розміром картини, в яких з особливою майстерністю вимальована кожна деталь. Мініатюрами називають також невеличкі, але цілком закінчені й художньо досконалі епічні та драматичні твори (нариси, новели, п’єски), в яких дасться широке узагальнення життєвих явищ. Винятковою глибиною змісту й відточеністю форми відзначаються поетичні мініатюри, як от:
Корови йшли.
Гойдалися корогви
Легкого пилу в сяєві зорі.
Перехилялись в потойбіч дороги,
І осипались промені з доріг.
Як відзначав Леонід Талалай, у творчому доробку Олексія Довгого знаходимо й чудові зразки медитаційної лірики, й витончене живописання словом, скупі, але чіткі, майстерно виписані пейзажні малюнки, за якими відчувається душевний стан людини, драматизм її внутрішнього життя. Вірші поета можна читати з будь–якої сторінки, вони захоплюють, хвилюють, спонукають до роздумів, надають людині творчого здоров’я, наснаги, закликають любити красу, природу, бути не стороннім спостерігачем, а творцем: діяти, дерзати, творити добро на землі. Навіть назва «Дихання вічності» говорить сама за себе: це твори не на один день, вони спрямовані в майбутнє, за обрій, де нас чекає новий день і нова грань буття.
Йде день за днем.
Згаса в мені вогонь.
І потиски слабкішають долонь.
Лиш полум’я у крові ще горить
І змушує мій мозок говорить.
Поет Олексій Довгий у малому побачив велике, у краплі роси розпізнав цілий світ, і світ цей прекрасний: це його мала батьківщина — Сіверщина, і велика Батьківщина — Україна. Ці два крила тримають його поезію міцно й потужно.
Молитва пролунала у стінах давнього Софійського собору в Києві у День Незалежності України 24 серпня. >>
Палац Розумовського почали відбудовувати за часів президентства Віктора Ющенка. На це пішли бюджетні гроші, також проєкт профінансували найбагатші на той час бізнесмени України. Урочисто відкрили відреставрований палац у 2009-му, саме 22 серпня. >>
У власність держави суд повернув комплекс будівель Свято-Духівського монастиря Свято-Успенської Почаївської лаври. >>
Від експозиції, присвяченої Лесі Українці, залишилися лише маленькі світлини вперемішку з фото Пушкіна, Толстого і Цвєтаєвої, та письмовий столик, за яким вона працювала. >>
Володимир Павлович Вітюк — лікар, хірург. Сотні успішно проведених ним операцій врятували безліч людських життів та зберегли здоров’я тим, хто, здавалось, перебував у безнадійній ситуації. >>
Житомир, Вінниця, Хмельницький і ще півтора десятка міст охоплює Всеукраїнський тур «Симфонія Криму. Повернення» >>