Україна повернула з полону 115 захисників у День Незалежності, фото
З російського полону вдалося повернути 115 воїнів-захисників, яких обміняли на 115 росіян-строковиків, взятих у полон на Курщині. >>
Дитячі душі, зігріті любов’ю, завжди відкриті до добра.
Сьогодні в Україні 100 тисяч дітей живуть в інтернатах і дитячих будинках. Сто тисяч обділених ласкою та ніжністю душ, незважаючи ні на що, з дня на день, щохвилини продовжують вірити і сподіватись на диво. І мріють про те, що в одну прекрасну мить зможуть міцно пригорнутися до найріднішої істоти на землі — мами. Мабуть, щось не так у нашому суспільстві, якщо невмолима статистика просто волає 100–тисячними цифрами. Кажуть, на Заході такої проблеми не існує взагалі. Чому ж тоді в нас це явище процвітає навіть сьогодні, коли проголошено стільки державних програм, коли мамам обіцяно фінансову підтримку після народження дитини?
Здавалося б, немає у світі такої сили, яка б змогла відірвати дитину від матері. Тільки маленьке дитяче серце здатне на таку велич і такий безмір любові. Ще немає оцінок, не робляться порівняння, не вишукується користь, біль і образи не затримуються в душі. А є просто мама і віра в те, що навіть це одне слово спроможне захистити маленьку людину від усього зла на землі.
Але трапляється ж у природі страшний генетичний збій, коли в тої, яка дала світу нове життя, раптом всередині з’являється пустка — ні тривоги, ні обов’язку, ані почуттів — лише холодна байдужість...
П’ять років тому в Котельві при одному з дитсадочків було відкрито унікальну групу. І хоч назвали її інтернатною, однак подібного явища і навіть досвіду не те що в області, напевно, в Україні ще не було. Не було тоді й популярних нині програм за ініціативи Президента, і розкішних піар–акцій, які нерідко сьогодні можна побачити з екрану телевізора. Було лише бажання голови ТОВ агрофірми «Маяк», що на Полтавщині, Героя України Тетяни Корост допомогти дітям, обділеним долею.
Сьогодні Тетяна Михайлівна стверджує, що створення при дитячому садочку інтернатної групи для дітей–сиріт, напівсиріт і дітей із неблагополучних, малозабезпечених сімей, багатодітних родин — це була вимога часу.
— Виникла необхідність надати допомогу цим дітям, — ділиться Тетяна Михайлівна. — Такі категорії сімей були, є і будуть. Я розумію це так: люди за своїм характером бувають різні, різного рівня самозахисту. Буває й так, що починають пити, тому що не можуть самостійно вирішити складні питання. Може, причиною стає низький сімейний бюджет, розпач, що не можуть забезпечити своїх найближчих. Але ж діти у цих родинах не повинні страждати. І коли ми забираємо малюка в інтернат, то, звичайно, у той період дитина не розуміє: чи її батьки погані, чи хороші. Вона просто стає жертвою ситуації, яку не в змозі оцінити. Я не раз спостерігала, коли приходить п’яна мати чи п’яний батько, а дитина обнімає, плаче, любить їх, незважаючи ні на що. Тому ми створили таку групу, де діти могли б бути не лише обігріті, нагодовані, а й оточені увагою вихователів, отримували допомогу в навчанні й розвитку своїх здібностей. Водночас ці дітки могли б вільно відвідувати батьків, ходити додому на вихідні. І були випадки, коли ми забирали дитину і нам удалося справити такий позитивний вплив на батьків, що ті переставали пити.
Коли Тетяна Корост почала активно займатися створенням задуманого, то зіткнулася з обов’язковими труднощами і відмовляннями. «А воно тобі треба?» — співчутливо цікавилися знайомі. Та жінка виявилася непоступливою.
— Мені тоді стільки висловили лякливих аргументів, — пригадує Тетяна Михайлівна. — Мовляв, щоб відкрити таку групу, треба дуже багато паперів, погоджень, дозволів зібрати, врешті–решт, узяти ліцензію. Хоча в нас два дитячих садки, де ми займаємося такою діяльністю. Це записано в наших статутних документах, що дошкільні заклади утримує наше господарство. Я думаю, ми закону не порушили, якщо захистили дітей. Тим паче, вдалося уникнути позбавлення дитячих прав на батьків, а батьків на дітей. І те, що ці діти не були ізольовані від ровесників, які живуть у нормальних умовах, — то велика справа.
Нині говорять: прийомні сім’ї, будинок сімейного типу. Можливо, і це непоганий варіант соцзахисту, але й тут бачу ризики стосовно таких дітей. Адже показують у ЗМІ, як люди, що назвалися прийомними батьками, використовують дітей як робочу силу або товар... І не так уже й часто в таких родинах любов і щирість ідуть від серця. А є ж випадки, коли діти повертаються до інтернату...
Затишна спальня з новими, зручними, сучасними ліжками може прийняти до 20 малят. Для кожного відведено окрему шафу з поличками для речей і одягу. А простора, світла кімната для навчання та ігор наповнена яскравими іграшками. По м’яких килимових доріжках можна сміливо босоніж увечері чи вранці полопотіти до красивих душових кімнат, не холодних, які бувають у лікарнях чи справжніх інтернатах, а теплих і по–домашньому затишних. Це дійсно справжній дім, який повинен був урятувати від душевних і фізичних мук як дітей, приречених горе–батьками, так і тих, хто просто не мав цих щедрот удома.
— Такі батьки, що не приділяли уваги дітям, були і в нас, — згадує Тетяна Корост. — Я не раз сама бувала там, де вони жили. Бачила, що діти абсолютно не мали ніяких умов. На ліжку навіть не було матраца. Мати десь тинялася, а діти — самі. Їм ще десяти років не виповнилося, а вони один одного виняньчували, захищали. Їли що завгодно, тож ми колегіально запропонували забрати таких діток до інтернатної групи, купуємо їм одяг, створили належні умови для розвитку.
Ми співпрацюємо з дитячим відділенням районної лікарні, де медики вже перші бачать, коли ці діти потрапляють у біду. І більшість хвороб — від виснаження, голоду — педикульоз, енурез. Вони, ці діти, перелякані...
Спочатку в інтернатній групі було 16 дітей від 5 до 12 років. За ними постійно доглядають дві виховательки й одна нічна нянечка. Вони й досі пам’ятають перших своїх вихованців — худющих, зляканих, у калошиках на босу ногу. То вже згодом їх вдалося відгодувати до рожевощокості. Харчування в дитсадку повноцінне, збалансоване, чотириразове, з ранньої весни овочі з колгоспної теплиці. Але навіть і це не принципово. «Коли дитина о пів на дев’яту забажає повечеряти перед сном, то для неї всі умови», — говорить завідувачка дитячим закладом «Дзвіночок» агрофірми «Маяк» Євгенія Сідько.
— Усе зроблено для того, щоб діти, потрапивши в такі умови, зрозуміли, як жити по–людськи, бо вони зростали в різних сім’ях. У деяких і рахіт був... Ми доводили всіх до ладу. У лікарні їх підлікували. Тримаємо зв’язки з психологом і психіатром, педіатром і дитячим стоматологом. І психологічно діти змінилися. Але мати завжди залишається матір’ю. Повністю, я вважаю, від сімей ми їх не відірвали, але так, як вони в ямі отам жили, — мати кине одну якусь ряднину вкритися, то так не можна. А тут же таки по–людськи, і в кожного і портфелик, і одяг, і взуття.
Сьогодні в інтернатній групі при «Дзвіночку» десятеро малюків — нині тут діти з багатодітних родин, які живуть у віддалених від Котельви селах. Малим далеко ходити до школи, то й попросили Тетяну Михайлівну і батьки, і вчителі прилаштувати дітей. Є й такі, в кого мама з досвітку до ночі працює на фермі, чи інша мама, яка лягла на операцію до лікарні. Щосуботи і щонеділі вони повертаються у родину, а потім знову до дитсадка. Та найважливіше, що мають діти непорушний мир у душі. Я поцікавилася в одного хлопчини:
— Тобі краще вдома чи в інтернаті?
— І там, і там. Мені вдома подобається, бо є мама і тато. А в інтернаті — учителька гарна.
До речі, вихователі, які працюють у інтернатній групі, усі з вищою освітою. Тетяна Штанько провела для мене невеличку екскурсію. У просторому світлому приміщенні світло, гарно, прибрано.
— Тут у нас і телевізор, і караоке ми співаємо, — хвалиться Тетяна Іванівна. — Діти в нас такі: в школі їх трішки недооцінюють, а в нас вони всі артисти. Ми намагаємося знаходити шлях до кожної дитини. Є другорічники, які, потрапивши до нас, підтяглися.
Спочатку, розповіли вихователі, до інтернатної групи ставилися насторожено. А згодом зрозуміли (і діти, і батьки), що дітворі тут справді добре. Не тільки комфортні умови проживання, не тільки домашні обіди, цікаве та веселе дозвілля, а головне — індивідуальний підхід до кожної дитини, увага, допомога в навчанні та така, що діти стають першими учнями в школі, і їхні портрети занесено на Дошку пошани. Завуч Котелевської школи № 5 Віра Фаніна розповідає історію першокласника Мишка Чернеги.
— Такий славний хлопчик. Якби він не пішов в інтернатну групу, був би слабеньким, прогулював, бо у батьків п’ятеро дітей. Два місяці він не ходив на уроки, не знав букв, відстав від навчальної програми. А коли прийшов, то відразу стали помітні результати. Зараз Міша читає 63 слова за хвилину, найкращий математик у класі. Списує тексти до 100 слів. Розумне хлоп’я.
...Подвір’я школи залите сонцем. На вигоні перед школою дітвора ганяє в майже вічну гру — «жабки». Мчать так завзято, в’юном вигинаючи спину, що аж дух захоплює.
Ніколи вже опісля людина не сприйматиме життя так, як у дитинстві — на смак, на дотик, на відчуття. Хитросплетіння кольорів і звуків надовго залишаються джерелом цілющої сили. Це джерело ми знаходимо, припадаючи до долонь тієї, що народила, а іноді тієї, що зростила. Яка не пошкодувала сил, часу, любові й можливості вкласти в дитячі душі зерна людських цінностей. Бо вона знає серцем матері: якщо діти поставлять перед собою власну мету, використають власні особливі таланти та здібності, і візьмуть від нас, дорослих, те, що відповідатиме їхнім потребам, у них буде все, щоб досягти успіху.
З російського полону вдалося повернути 115 воїнів-захисників, яких обміняли на 115 росіян-строковиків, взятих у полон на Курщині. >>
Президент України Володимир Зеленський присвоїв звання «Герой України» воїнам Андрію Головні, Володимиру Міщенку та Олександру Роговському. >>
В Україні 23 серпня відзначають День Державного Прапора. Сьогодні у Львові заклали капсулу часу з побажаннями від людей, які творять сучасну історію України. >>
Глава держави наголосив, що попри агресію росії цінності, що є фундаментом цієї нагороди, залишилися незмінними: >>
В ухвалі зазначається, що йдеться про пістолет «Форт» 12-Р з магазином. >>
Південний окружний військовий суд розпочав дебати у фальсифікованій справі 23-х військовополонених з «Азову», яких російський «Меморіал» визнав політичними в’язнями. >>