В Софійському соборі пролунала Молитва за Україну, фото
Молитва пролунала у стінах давнього Софійського собору в Києві у День Незалежності України 24 серпня. >>
Еріх Марія Ремарк назавжди увійшов в Історію літератури як письменник, що блискуче писав про війну. Уже перший його роман «На західному фронті без змін» став одним із найкращих творів про війну. Тоді, y сорокових роках, казали, що частіше за «Фронт...» видавали хіба що Біблію. Aле ми, підлітки, зачитувалися його книгами не стільки через війну, a тому, що там ішлося про справжню чоловічу дружбу, палке кохання, відданість і самопожертву. Найбільше подобалися «Три товариші». Коли мені було 16, цей роман прочитала половина класу. Я досі памятаю героїв поіменно.
В Оснабрюці пахне липою. 22 червня 1898 року, коли народився Еріх Марія Ремарк, тут так само пахло солодким цвітом липи. У місті багато дерев. Воно зелене і затишне, а кожен другий мешканець їздить на велосипеді.
Дім, до якого привезли Ремарка з пологового будинку, не зберігся. Нині на Янштрассе, 15 — тихенкій вулиці біля центру міста — стоїть невеликий двоповерховий дитсадок. На вікнах — малюнки павучків, рибок і метеликів. Як на мене — чудова символіка, якщо зважити, що Ремарк був пацифістом. Меморіальної дошки нема. Зате така табличка є на сусідньому будинку. Сюди переїхала сім’я Ремарка, коли йому було дванадцять. Батьки письменника були небагатими і часто переїжджали. З вікон чути крики і вигуки: німці вболівають за футбольну збірну на Євро–2008.
Цікаво, що в Оснабрюці нема і пам’ятника письменнику, тільки вулиця та готель. «У німців нема традиції ставити пам’ятники, — каже Екуард Штаблер, шанувальник Ремарка. — Зате я знаю, що така традиція є у країнах колишнього Радянського Союзу. Я вважаю, що найкращий пам’ятник — це музей».
Екуард i його дружина Анналіза довго роздивляются експонати в музеї. Тут є багато фото, перші видання книг, листи, свідоцтво про народження і паспорти Ремарка, відео з його відпочинку у швейцарському Антибі — улюбленому курорті письменника. Еріх позує у білих трусах. В іншому кадрі він із Марлен Дітріх — колись у них був палкий роман. В музеї є ще одне відео — це інтерв’ю Ремарка: твердий голос, виважена манера говорити, впевнений і вдумливий погляд.
«Він цікавий тим, що тоді різко виступив проти війни, — каже Екуард. — Він передав наступним поколінням, що війна — це погано. Ремарк попереджає лідерів про те, що не можна скочуватися до авторитаризму і йти на поводу бажання влади. Саме тому він актуальний сьогодні». Екуард і Анналіза Штаблер прочитали першу книгу Ремарка 45 років тому, коли вчилися в університеті. Це був роман «На західному фронті без змін».
Центральна частина міста обвішана постерами із зображенням Ремарка. На них цитуються фрази письменника. «Дивно, але вбивство можуть подавати як героїзм», — зустрічається найчастіше. Вона чудово ілюструє погляди Ремарка, який вважав війну і вождів великим безглуздям. Хоча у свої 18 років записався добровольцем і пішов на фронт, як і тисячі інших хлопців. Покоління Ремарка виховувалось на думці про виняткове призначення Німечини і возвеличуванні воєнного обов’язку. Вони уважнo слухали наставників, а коли потрапили на фронт — зрозуміли, що це найбільше пекло, яке тільки може бути, і вийшли з війни «втраченим поколіням».
«Як тільки ми потрапили на війну, наші переконання розвіялися, — писав Ремарк від імені головного героя «На західному фронті без змін». — Наші вчителі все ще писали статті, а ми вже бачили лазарети і мертвих; вони стверджували, що служба державі — над усе, а ми вже знали, що страх смерті є сильнішим. Ми любили батьківщину не менше, ніж вони, і жодного разу не здригнулись, коли йшли в атаку. Але тепер ми дещо побачили і зрозуміли».
«На західному фронті...» приніс Ремаркові всесвітню славу. Роман про бурсаків, які з–за парти потрапляють на фронт, умить зробив Еріха відомим і багатим. Він написав цей твір десять років по війні, у 1927–му. Рядки просто лилися на папір: Ремарк створив книгу за осінь і трохи зими. «Цей роман писався сам», — згадував потім письменник. У музеї Ремарка експонується рукопис роману: цупкий папір, маленькі літери, великі проміжки між рядками, багато правок.
Але були люди, яким ця книга не сподобалась — Націонал–соціалістичній партії під проводом Гітлера, наприклад. Письменника звинуватили в зраді та «перешкодах у вихованні народу в дусі войовничості». Нацистам не треба було розчарованих. У 1933 році, перед тим, як вони остаточно прийшли до влади, Ремарк одержує дружню записку: «Негайно забирайтеся з Німеччини». Він розуміє загрозу i виїздить у Швейцарію. В Німеччині влаштовують привселюдне спалення його книг. До смерті Ремарк прожив у еміграції.
Фасад школи Домшулле із минулого століття не змінився. Зате всередині це сучасний, чудово оснащений заклад. Дивно бачити тут дітей у червні — канікули почнуться аж у середині липня. Колись у цій школі вчився Ремарк.
Учителька Сабіна Йохіммайєр розповіла, як у школі вивчають творчість земляка. Дітям організовують маршрути слідами письменника, а в 10–му класі він стоїть у програмі літератури. «На уроці літератури вони читають «На західному фронті без змін». Одночасно на уроках історії вивчають ту епоху, — розповідає Сабіна. — Учні читають роман із великим інтересом. Вони є однолітками із героями твору, тому для них це особливо цікаво. У нас цей роман прочитали навіть ті діти, які не читають книг».
Більшість німців якщо і читали Ремарка, то тільки «На західному фронті...». Коли їх запитуєш про «Трьох товаришів», «Тріумфальну арку», «Возлюби ближнього свого», вони розводять руками. Хоча саме ці книги найбільше шануются в Україні чи тій же Росії.
«Німеччина пізно відкрила для себе Ремарка, — пояснює співробітниця музею Елла Кононюк. Світ дуже тісний — ця жінка родом із Києва, вона живе в Німеччині 15 років. — Його книги до війни були заборонені, його називали ворогом. Зберігалася інерція мислення. Це щось подібне, як в Україні зі ставленням до Бандери і УПА. Ремарк був відомий у всьому світі, особливо в СРСР і США, але не сприймався в Німеччині».
Після від’їзду Ремарк вертався в Німеччину лише кілька разів, хоча після поразки Гітлера його не раз запрошували на батьківщину. Він бував у Оснабрюці, а в інші міста майже не заїжджав. Еріх Марія був пацифістом і зневажливо ставився до надмірного патріотизму німців. Він був переконаний, що історія та ментальність Німеччини загрожують рецидивами нацизму. На річницю смерті Гітлера Ремарк написав: «Фюрер помер цього дня 10 років тому. Але його феномен ще живий: він живе глибоко в мілітарній душі Німеччини».
Зате в Радянському Союзі, який виграв війну в Німеччини, книги Ремарка видавали велетенськими тиражами — в цьому теж один із секретів його популярності.
Але тоді, в 10–му класі, ми захопилися Ремарком не тільки через війну, він описував цікавий нам світ — світ справжніх чоловіків і чоловічих інтересів, світ чарівних і впевнених жінок, світ справжньої чоловічої дружби і яскравого — як вогонь, — і так само короткого кохання.
Поза сумнівом, найкраще це описано в «Трьох товаришах». Звучатиме парадоксально, aлe Ремарк створив ідеальний світ, у якому живуть ідеальні герої. Незважаючи на те, що він пише про «втрачене покоління», y його творах завжди найвірніші друзі, найніжніше кохання, найсприятливіші обставини: наприклад, з’являється людина, яка дає притулок, яка частує двома банками варення, заповідає тушонку, яка прикриє, якщо тебе шукає поліція, яка просто скаже «дякую». Дружба, любов — те, що тримало те поколiння, наповнювало життя смислом.
Його твори дуже схожі між собою. Жінка завжди пристрасна, розумна, впевнена, ніжна. Дружба — вірна, самозречена. Кальвадос — п’янкий, солодкий, витриманий. Обставини — сприятливі, як ангели–охоронці. У кінці — смерть когось близького. Тло — військовий час.
Попри це, кожен роман читається на одному подиху. Може, це серіал? Бо риси головних героїв кочують із твору у твір. І ти читаєш про пригоди Равіка й Жоан, Роберта й Патрісії, Рудольфа й Ізабелли — а ніби йдеться про одних і тих же чоловіка та жінку. Гортаючи чергову книгу Ремарка, я ніби дізнаюся про інші обставини, в яких були Він і Вона, прочитані перед тим в іншому творі.
Втрачене покоління... Зараз трапляється небагато людей, які вміють любити і жити... А коли читаєш Ремарка, то розумієш, що цей чоловік намагався вхопити життя з багатьох боків: розбирався в алкоголі (Марлен Дітріх згадувала, що він був досконалим знавцем і міг сказати про напій ледве не до року його розливу), добре водив авто, тямив у хірургії, знався у живописі, врешті–решт, орієнтувався у найбільших містах континентальної Європи, від готелів до борделів. Звичайні людські радості, але, здається, такі важливі для того, аби почуватися щасливим... Коли він це встиг, втрачений потомок воєнного століття?
Коли ми з друзями були в Оснабрюці, купили пляшку кальвадосу. Це алкогольний напій із яблук, який по кілька років витримується в дубових діжках. То був один із улюблених «дрінків» Ремарка, оспіваний у кількох книгах. Сидячи на балконі, ми випили за те, що Ремарк був, і за те, щоб наше покоління теж не було втраченим.
Молитва пролунала у стінах давнього Софійського собору в Києві у День Незалежності України 24 серпня. >>
Палац Розумовського почали відбудовувати за часів президентства Віктора Ющенка. На це пішли бюджетні гроші, також проєкт профінансували найбагатші на той час бізнесмени України. Урочисто відкрили відреставрований палац у 2009-му, саме 22 серпня. >>
У власність держави суд повернув комплекс будівель Свято-Духівського монастиря Свято-Успенської Почаївської лаври. >>
Від експозиції, присвяченої Лесі Українці, залишилися лише маленькі світлини вперемішку з фото Пушкіна, Толстого і Цвєтаєвої, та письмовий столик, за яким вона працювала. >>
Володимир Павлович Вітюк — лікар, хірург. Сотні успішно проведених ним операцій врятували безліч людських життів та зберегли здоров’я тим, хто, здавалось, перебував у безнадійній ситуації. >>
Житомир, Вінниця, Хмельницький і ще півтора десятка міст охоплює Всеукраїнський тур «Симфонія Криму. Повернення» >>