Шість українських воїнів загинули в листопаді внаслідок бойових дій на східному фронті.
Герман Бродніков. Геннадій Моторін. Юрій Хомік. Артем Соколов. Євген Коростельов. Олексій Капустян...
Наймолодшому із полеглих було 23, найстаршому – 56.
![](/img/forall/image/3fa01f4-d81b585-9c2e406-lavrov(16).jpg)
Герман Бродніков “Фріц”
Герману Броднікову з 92-ї окремої механізованої бригади ЗСУ імені кошового отамана Івана Сірка було 23. Він народився 28 березня 1996 року в селі Клугино-Башкирівка, підпорядкованому Чугуївській міськраді. Саме там базується 92 омбр.
Невдовзі Герман сподівався одружитися: 18 жовтня кохана дівчина Ірина сказала йому “так”, і боєць планував одягнути їй на палець обручку під час наступної відпустки.
7 листопада зведене відділення виконувало завдання із забезпечення підрозділу лісом-кругляком для інженерного обладнання позицій неподалік шахти “Бутівка” (а точніше – на позиції “Зеніт” поблизу Донецького аеропорту). Близько 12:20, коли військовослужбовці вивантажували деревину поблизу ВОПу, з ворожого боку пролунало два постріли з ПТРК.
Одна з протитанкових ракет влучила в автомобіль “Урал”, біля якого працювали воїни. Герман Бродніков загинув на місці. Ще троє бійців зазнали численних поранень (наступного дня один із них, Геннадій Моторін, помер в шпиталі).
Залишилися мати, сестра й наречена.
![](/img/forall/image/3fa01f4-d81b585-9c2e406-lavrov(17).jpg)
Геннадій Моторін
37-річний солдат Геннадій Моторін був серед тих бійців 92 омбр, які отримали поранення 7 листопада на “Зеніті” під час розвантаження злощасного “Уралу”, підбитого ракетою російських найманців. Він був “найважчим”: опіки, множинні осколкові поранення, переломи кісток.
Медики боролися за життя воїна весь день і всю ніч, проте смерть виявилася сильнішою — 8 листопада Геннадій помер у шпиталі.
Відомо також, що батько Геннадія помер дев’ять років тому, а мама – більше року назад. Він був найстаршим із чотирьох дітей у сім’ї.
Поховали загиблого бійця на Іванівському кладовищі Краматорська, поруч із могилами батьків.
![](/img/forall/image/3fa01f4-d81b585-9c2e406-lavrov(18).jpg)
Юрій Хомік
Солдат Юрій Хомік з Волині нещодавно відзначив своє 56-річчя. Він народився 1 листопада 1963 року в селі Зимне Володимир-Волинського району. Тож і служити пішов до 14-ї окремої механізованої бригади імені князя Романа Великого, яка дислокується у Володимирі.
14 листопада солдат Хомік отримав смертельне кульове поранення внаслідок обстрілу позицій ЗСУ в Попаснянському районі на Луганщині. Бійця встигли доправити до лікарні міста Гірське, але під час здійснення реанімаційних заходів він помер.
![](/img/forall/image/3fa01f4-d81b585-9c2e406-lavrov(19).jpg)
Артем Соколов
Сержант 14-ї окремої механізованої бригади ЗСУ ім. князя Романа Артем Соколов загинув у Луганській області 16 листопада – через 10 днів після свого 32-го дня народження. Фатальним для воїна виявився постріл ворожого снайпера в районі селища Кримське.
У 2015-2016 роках проходив службу в ЗСУ за мобілізацією, воював. Після ДМБ знову працював на “Райському джерелі”. Однак нещодавно повернувся в Збройні сили на контракт. Служив у 1-му мехбатальйоні 14 омбр.
Залишилися дружина і двоє дітей.
![](/img/forall/image/3fa01f4-d81b585-9c2e406-lavrov(20).jpg)
Євген Коростельов
Полковник Євген Коростельов – третій загиблий командир бригади від початку російсько-української війни (після Олександра Радієвського та Павла Півоваренка).
Під час поховання 20 листопада в рідних Сумах тіло офіцера везли на лафеті гармати – відповідно до нового церемоніалу, який передбачає такі почесті для загиблих кавалерів ордена Богдана Хмельницького. Коростельов мав двох “Богданів”: ІІІ ступеня – ще з липня 2015 року, ІІ ступеня – нагороджений посмертно, 19 листопада 2019-го. Цього дня командир 128 огшбр ЗСУ помер у лікарні Харкова після важкого поранення, отриманого 12 листопада на передовій, у районі Новотроїцького на Донеччині.
10 листопада полковник під об’єктивами фронтових кореспондентів оглядав ввірену йому ділянку фронту в районі Богданівки і Петрівського після відведення військ. Через два дні під час перевірки сусідніх позицій та вивчення обстановки комбриг дістав поранення, яке стало фатальним.
Поховали героя на Алеї Слави Центрального кладовища міста Суми.
Залишилися дочка, син та дружина, якій вручили другий орден Богдана Хмельницького, заслужений Євгеном ціною свого життя.
Футбольні ультрас в Ужгороді вшанували пам’ять загиблого командира 128-ї окремої гірсько-штурмової бригади ЗСУ полковника Євгена Коростельова.
“Кров Героїв кличе до помсти” – банер із таким написом вивісили футбольні фанати в Ужгороді на матчі “Минай” – “Оболонь”, запаливши фаєри. На табло висвітилася чорно-біла світлина комбрига Коростельова.
![](/img/forall/image/3fa01f4-d81b585-9c2e406-lavrov(21).jpg)
Олексій Капустян “Капуста”
Олексієві Капустяну із 10-ї окремої гірсько-штурмової бригади ЗСУ було 26 років. Він народився 18 жовтня 1993-го.
Позивний “Капуста”, або ж “Качан”, протягом довгих років війни багато разів ходив під смертю. Постійно намагався бути на самій передовій. Загинув він 29 листопада в Мар’їнському районі на Донеччині.
Олексій готував окоп на своєму опорному пункті, коли з боку ворога почався кулеметний обстріл. Капустян піднявся до свого кулемета і відкрив вогонь у відповідь. Снайпер окупантів цього й чекав: його постріл став для бійця смертельним, уразив серце.
“Він був справжнім Воїном, надійним побратимом, чуйним другом. Завжди дуже відстоював справедливість, мав тонке відчуття гумору, ніжно любив тварин, які жили разом з нами на ВОПі”, – згадує Віктор Сусак, який служив із Капустою в 30 омбр у 2015-2016 роках.
Родом Капустян із села Кринички Гощанського району Рівненської області.
Залишились мати і трирічна донька.