Зведений 2007 року міжнародний аеропорт Тбілісі нещодавно отримав у Дубаї нагороду в номінації «Найкращий аеропорт у Східній Європі, країнах Балтії та Росії». Але комфорт вимірюється не престижними відзнаками — так само, як реформи слід оцінювати не за рейтингами, а за тим, чи виливаються вони в добробут населення і реальну користь для країни. Реформи команди Михаїла Саакашвілі вражають весь світ, але проблеми, які ще залишаються, — передусім високий рівень безробіття і бідність — заважають багатьом грузинам сповна відчути насолоду від «грузинського дива».
Ми — гості з України — їм, звісно, співчуваємо. Але, порівнюючи ситуацію з очікуваннями після нашої Помаранчевої революції й тим, чим вони зрештою обернулися, бути щирими в цьому співчутті не виходить. Нові повітряні ворота Тбілісі та багато інших ознак модернізації Грузії — заслуга не майбутнього футбольного чемпіонату чи іншої стресової ситуації, без якої український чиновник зазвичай і пальцем не ворухне. У команди, яка нині при владі в Грузії, мислення не має нічого спільного з пострадянським. Саакашвілі, ставши президентом у 36 років, згуртував навколо себе таких самих молодих, завзятих, переважно з дипломами закордонних університетів і західними підходами до роботи й реформ. Їм не потрібні зовнішні стимули, щоб усвідомити: сучасний аеропорт — це обличчя країни, розвиток економіки — це зростання добробуту громадян, викорінення корупції — неодмінна умова успішної розбудови держави.